П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
4 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 990/51/25
провадження № 11-357заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Шевцової Н. В., 
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., 
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року (судді Коваленко Н. В., Чиркін С. М., Бучик А. Ю., Єзеров А. А., Стародуб О. П.) у справі № 990/51/25 за позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.              У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання судді Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді» (далі - спірне рішення, рішення ВККС від 09 січня 2025 року № 2/ко-25);
- зобов`язати ВККС повторно провести співбесіду у складі колегії в межах процедури кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді із суддею Межівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 .
2.              На обґрунтування позову  ОСОБА_1 вказує, що рішення ВККС від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 є протиправним, необґрунтованим, невмотивованим та прийнятим з істотними порушеннями норм матеріального та процесуального права.
3.              Позивач доводить, що рішення ВККС від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки, на його думку, не відповідає усім вимогам пункту 34 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18; далі також Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання), відповідно до якого у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла таких висновків, у мотивувальній частині також зазначаються мотиви прийняття або відхилення висновку Громадської ради доброчесності про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності (у разі його наявності).
4.              На переконання позивача, Комісія у спірному рішенні жодним чином не мотивувала та не обґрунтувала виставлені йому та відображені у мотивувальній частині спірного рішення бали за оцінювання окремих показників професійної компетенції, особистої та соціальної компетенції, обмежившись у цій частині викладенням лише загальних фраз, що, на думку ОСОБА_1 , свідчить про використання відповідачем наявних дискреційних повноважень з порушенням закону та процедури, без відповідного обґрунтування, без мотивів прийнятого рішення, що має ознаки свавільного використання таких повноважень.
5.              Позивач переконаний, що на порушення пункту 46 розділу ІІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінюванняКомісія всупереч встановленої цим пунктом заборони щодо оцінки судових рішень, відображених у висновку Громадської ради доброчесності, вдалась до дій з переоцінки ухвалених позивачем судових рішень, які набрали законної сили та не скасовані в порядку, встановленому законодавством, зокрема, переоцінивши на власний розсуд установлені під час розгляду конкретних судових справ факти та обставини. Тим самим відповідач, на думку ОСОБА_1 , допустив порушення вимог статті 13 Закону від 02 червня 2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ), частиною сьомої якої визначено, що судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування, а члени Комісії таким чином перевищили надані їм повноваження у процедурі проведення кваліфікаційного оцінювання судді та порушили встановлені Конституцією та законами України засади (принципи) здійснення судочинства, у тому числі поваги до судового рішення, яке набуло статусу остаточного.
6.              За твердженням позивача, установлення балів за результатом оцінювання показників за критерієм професійної етики, окрім морально-психологічних якостей, не має жодного обґрунтування за винятком загальних фраз та словосполучень, які мають характер формальних та не є індивідуалізованими, що також є порушенням процедури оцінювання та прийняття за її результатами рішення без належного обґрунтування та мотивування відповідної оцінки, тобто має ознаки свавільного використання Комісією своїх дискреційних повноважень.
7.              Позивач наголошує, що мотиви, покладені в основу оцінювання показника морально-психологічних якостей за критерієм професійної етики, викладені членами колегії ВККС в умовах відсутності безсторонності та сумнівів у їх об`єктивності, за наявності підстав для їх відводу/ самовідводу, а також з покликанням на нормативний акт Європейського Союзу (Висновок Консультативної ради європейських суддів від 07 листопада 2019 року № 22), який з`явився лише у 2019 році, тоді як проаналізовані відповідачем у спірному рішенні події мали місце у 2017 році, без урахування наявної на той час та релевантної ситуації, що склалась у спірних правовідносинах, практики Вищої ради правосуддя (далі також - ВРП) щодо розгляду дисциплінарних проваджень.
8.              Позивач доводить, що наведені у спірному рішенні Комісії мотиви стосовно виставлення позивачу балів за критерієм доброчесності складаються із загальних та неперсоніфікованих фраз і словосполучень, які не свідчать про належну обґрунтованість рішення у вказаній частині.
9.              На переконання позивача, спірне рішення не відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зокрема, не прийняте своєчасно, тобто протягом розумного строку, оскільки співбесіда в межах кваліфікаційного оцінювання судді у спірних правовідносинах була призначена більше ніж через шість років з моменту прийняття рішення про проведення такого оцінювання, відбувалась із значними перервами та була значно розтягнута в часі - на шість місяців, неодноразово (п`ять разів) відкладалась за відсутності поважних для цього причин, що, як вважає позивач, значною мірою вплинуло на сприйняття обставин, які досліджувала ВККС, викликали спотворене сприйняття фактів та подій уповноваженим органом влади,  в підсумку мали вплив на результати кваліфікаційного оцінювання  ОСОБА_1 .
10.           Крім того,   ОСОБА_1 у позовній заяві акцентував увагу на наявності у нього права на звернення до суду з цим позовом та на відсутності передбачених процесуальним законом правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі або для закриття такого провадження після його відкриття.
11.           На обґрунтування зазначених аргументів позивач покликався на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, у якій констатовано можливість судового оскарження аналогічних оспореному в цій справі рішень Комісії після 30 грудня 2023 року - дати набрання чинності Законом України від 09 грудня 2023 року № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».
12.           Позивач наголошує, що в порушення вимог статті 100 Закону № 1402-VІІІ члени колегії Руслан Сидорович, Людмила Волкова та Роман Кидисюк, у складі якої Комісія прийняла спірне в цій справі рішення, діяли в умовах обставин, що викликають сумнів у їх безсторонності, у зв`язку із чим підлягали самовідводу або заявленню відводу зі сторони позивача, якби ці обставини йому повідомили перед початком засідання члени колегії. Це, на думку позивача, засвідчує, що у спірних правовідносинах Комісія порушила пункт 1 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VІІІ(склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити), адже усі члени колегії, які проводили його кваліфікаційне оцінювання, підлягали самовідводу / відводу  відповідно до частини першої статті 100 вказаного Закону.
13.           Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12 лютого 2025 року відкрито провадження в цій адміністративній справі та ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами колегією суддів у складі п`яти суддів. 
14.           03 березня 2025 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшло клопотання ВККС про закриття провадження у справі, що розглядається, на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
15.           На обґрунтування вимог вказаного клопотання Комісія зазначає, що реалізація передбаченого частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VІІІ права на оскарження її рішення у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді можлива лише після розгляду такого рішення Вищою радою правосуддя у встановленому законом порядку.
16.           Вказану позицію відповідач мотивує тим, що відповідно до частини восьмої статті 101 згаданого Закону, норми якої є спеціальними у спірних правовідносинах, рішення ВККС щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом з рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
17.           З огляду на це Комісія вважає, що спірне рішення про визнання позивача таким, що не відповідає займаній посаді, та про внесення до ВРП подання про його звільнення з посади судді, яке у ВРП не розглядалось, не може бути самостійним предметом судового розгляду.
18.           Відповідач наголошує, що аналогічні правові позиції, які, на думку Комісії, є релевантними та в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України мають бути застосовані до спірних у цій справі правовідносин, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 30 січня 2019 року у справі № 9901/827/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/775/18, від 07 березня 2024 року у справі № 9901/541/18, від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 11 липня 2024 року у справі № 990/14/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/13/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24, а також Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в ухвалі від 08 квітня 2024 року у справі № 990/319/23, яка набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалась.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
19.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 19 вересня 2025 року клопотання ВККСпро закриття провадження в адміністративній справі задовольнив. Провадження у справі закрив.
20.           Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції з покликанням на правові висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 та від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, виснував, що передбачене нормами статті 88 Закону № 1402-VІІІ оскарження рішення Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП, та разом із цим рішенням. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.
21.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що фактичні обставини справи, яка розглядається, засвідчують, що оспорене позивачем рішення Комісії має рекомендаційний характер, що відповідає наведеним вище правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, а внесене на його підставі подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді станом на момент звернення до суду та до цього часу не було предметом розгляду у ВРП, яка жодного рішення із цього приводу не ухвалювала.
22.           За висновком суду першої інстанції, спірне рішення Комісії є тим рішенням, яке на стадії узагальнення підсумків кваліфікаційного оцінювання ВККС не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду.
Короткий зміст та обґрунтування вимог, наведених в апеляційній скарзі 
23.           Не погодившись із цим судовим рішенням, 30 вересня 2025 року позивач подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
24.           Обґрунтовуючи свою позицію, позивач зазначив, що при постановленні оскаржуваної ухвали порушені основні засади адміністративного судочинства, а саме рівність учасників судового процесу, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі через те, що суд першої інстанції не вручив та не повідомив позивача про наявність клопотання відповідача про закриття провадження у справі, чим позбавив його [позивача] можливості надати свої зауваження щодо вказаного документа, тобто не виконав свого зобов`язання щодо дотримання принципу рівності сторін, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
25.           З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, позивач вказує, що принципи змагальності та рівності є одними з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією, отож суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не дотримався принципів рівності та змагальності сторін, чим обмежив право позивача на справедливий судовий розгляд цієї справи.
26.           Позивач з покликанням на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, доводить  можливість оскарження рішень ВККС, прийнятих після 30 грудня 2023 року, оскільки, на переконання позивача, ревізія ВРП вказаного оспорюваного рішення ВККС не замінює процедуру судового захисту, адже оскарження та скасування вказаного рішення в судовому порядку повним чином допоможе захистити його законні права та приведе до поновлення порушеного права на проведення співбесіди в колегії ВККС (а не в пленарному складі) в межах процедури кваліфікаційного оцінювання, чого перегляд цього рішення з боку ВРП не надасть. 
27.           В апеляційній скарзі позивач також наголошує, що його позов обґрунтований  не лише з підстав невмотивованості спірного рішення, а й порушенням процедури кваліфікаційного оцінювання, що залишилось поза увагою суду першої інстанції.
Позиція інших учасників справи
28.           У відзиві на апеляційну скаргу позивача ВККС просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року - без змін, оскільки суд першої інстанції на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, дійшов правильного висновку про задоволення клопотання Комісії про закриття провадження у справі № 990/51/25 на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України, ухваливши при цьому судове рішення здодержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рух апеляційної скарги
29.           Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 02 жовтня 2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року, а ухвалою від 22 жовтня 2025 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасниківна підставі пункту 1 частини першої статті 311 КАСУкраїни за наявними у справі матеріалами.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
30.           Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права судом першої інстанції, зазначає таке.
31.           За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
32.           Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
33.           За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
34.           Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року 
№ 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
35.           Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
36.           Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо оскарження, серед іншого, актів, дій чи бездіяльності ВККС.
37.           Особливості розгляду цієї категорії спорів визначено у статті 266 КАС України.
38.           Згідно з статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
39.           Частинами другою, четвертою статті 84 Закону № 1402-VIII визначено, що за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді, який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.
40.           Згідно із частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Зокрема, суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
41.           Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких 
підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не 
мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із 
складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не 
був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків (частина третя статті 88 Закону № 1402-VIII).
42.           Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом, а рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією.
43.           Аналіз змісту частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII свідчить, що в цій нормі йдеться про те, що рішення ВККС, яке містить рекомендацію з пропозицією здійснити певні дії та ухвалити певне рішення, може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - тоді, коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням.
44.           Установлення законом такої умови не обмежує право кожного, хто його має, на оскарження рішень ВККС до адміністративного суду, однак запроваджує, оптимізує чи робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення.
45.           Відповідно до підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
46.           За змістом статей 1, 3 Закону України від 21 грудня 2016 року 
№ 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить до компетенції ВРП, зокрема й щодо звільнення судді на підставі підпункту 4 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України за поданням ВККС.
47.           Тобто вирішення питання про звільнення судді належить виключно до компетенції ВРП після розгляду на її засіданні подання ВККС про звільнення судді. За результатами такого розгляду ВРП приймає вмотивоване рішення, яке остаточно вирішує питання щодо кар`єри судді, є обов`язковим для виконання, викликає відповідні правові наслідки і може бути оскаржене в судовому порядку.
48.           До того ж рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, саме по собі не має наслідком звільнення судді, а є на цьому етапі кваліфікаційного оцінювання підставою для такого звільнення. Під час розгляду подання ВККС про звільнення судді ВРП може і не погодитися з висновком ВККС. 
49.           Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків 
(у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є частиною кваліфікаційного провадження.
50.           Звільнення судді з посади є конституційною функцією ВРП. У межах кваліфікаційного провадження ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є неможливість дострокового звільнення судді з підстав, прямо не передбачених Конституцією України.
51.           ВРП може ухвалити рішення про відмову в задоволенні подання про звільнення судді з посади. У цьому випадку суддя продовжує перебувати на посаді, а рішення ВККС про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді втрачає юридичне значення.
52.           Подібний підхід неодноразово мав місце у практиці ВРП (див. зокрема, рішення від 13 лютого 2025 року № 250/0/15-25, від 04 березня 2025 року № 383/0/15-25, від 11 березня 2025 року № 480/0/15-25, від 01 травня 2025 року № 913/0/15-25, від 20 травня 2025 року № 1061/0/15-25 тощо).
53.           Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді, а не рішення ВККС, яке має рекомендаційний характер для ВРП.
54.           Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, Велика Палата Верховного Суду висновує, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади, можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим.
55.           Дотримуючись концепції належного урядування, зміст якої, зокрема, розкритий у практиці Європейського суду з прав людини, державні органи повинні діяти вчасно та належним і якомога послідовнішим способом. На них покладається обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
56.           З огляду на послідовність (стадійність) ухвалення остаточного рішення про звільнення судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання і, як наслідок, не відповідає займаній посаді, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати ВРП.
57.           Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відтермінування дати оскарження до адміністративного суду рішення ВККС з рекомендацією про звільнення судді із займаної посади не є обмеженням чи іншим проявом порушення права судді на доступ до суду, оскільки віддалення моменту звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення Комісії з негативним для судді поданням про звільнення з посади само по собі ніяк не заперечує (не робить неможливим) права на доступ до суду.
58.           Отже рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді, та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади не може бути окремим (самостійним) предметом оспорення, допоки не отримає актуалізації (не буде переглянуте) з боку ВРП як органу, уповноваженого законом ухвалювати остаточні рішення за рекомендаціями ВККС, висновки якого можуть, зокрема, спричиняти настання правових наслідків для судді у вигляді його звільнення з посади.
59.           Іншими словами, оскарження рішення ВККС, ухваленого за наслідком кваліфікаційного оцінювання судді, може здійснювати лише разом (спільно) з остаточним рішенням ВРП, ухваленим за відповідною рекомендацією ВККС.
60.           Такий підхід щодо розгляду подібних спорів у практиці є усталеним 
та послідовно неодноразово був висловлений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 
20 травня 2020 року у справі № 9901/672/18, від 08 вересня 2021 року у справі 
№ 9901/396/19, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/39/19, 
від 27 червня 2024 року у справі № 990/48/24, від 11 липня 2024 року у справі 
№ 990/14/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, від 27 лютого 2025 року у справі № 990/127/24 та інших.
61.           Натомість протилежний підхід до розгляду подібних спорів, за якого рішення ВККС, ухвалене за наслідком кваліфікаційного оцінювання судді, може бути самостійним предметом оскарження до Верховного Суду без здійснення попереднього його перегляду зі сторони ВРП, зумовлюватиме на практиці необхідність урахування ВРП під час перегляду такого рішення ВККС ухваленого рішення Верховного Суду, яке фактично матиме характер преюдиційного для ВРП, тим самим нівелюватиме її функціональні повноваження визначені законом.
62.           Вочевидь такий підхід позбавлятиме ВРП дискреційних повноважень щодо перегляду рішення ВККС про визнання судді таким, що не відповідає займаній посаді та внесення до ВРП подання про його звільнення із займаної посади, адже у наведеному випадку ВРП буде обмежена у варіативності прийняття рішень висновками Верховного Суду, сформульованими за наслідком оскарження цього рішення ВККС.
63.           Стосовно тверджень позивача про те, що суд першої інстанції не застосував практику Великої Палати Верховного Суду, сформульовану в постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, слід зазначити таке.
64.           Надаючи оцінку доводам позивача про необхідність урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, суд першої інстанції наголосив, що зазначена правова позиція  може бути застосована лише у випадку, якщорішення ВККС за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання судді оскаржуються у зв`язку з наявністю наведених у законі процедурних порушень, перевірка яких не входить до повноважень ВРП, адже у такому разі правила частини восьмої статті 101 Закону № 1402-VIII не діють, оскільки в таких умовах виправити ці порушення та захистити права судді може лише суд, уповноважений законом на розгляд відповідної категорії адміністративних справ. У цій ситуації рішення Комісії, яке за своєю юридичною природою є актом індивідуальної дії, може бути оскаржене на підставі статті 55 Конституції України, статей 5 та 19 КАС України та статті 6 Конвенції.
65.           Так, у справі № 990/51/24 процесуальні порушення полягали саме в процедурі кваліфікаційного оцінювання (порушення послідовності (стадійності) процедури кваліфікаційного оцінювання [як-от дії щодо продовження завершеного кваліфікаційного оцінювання, тобто застосована стадія, яка не передбачена законом), натомість позивач у справі, яка розглядається, насамперед, обґрунтовує свої позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ВККС від 09 січня 2025 року № 2/ко-25 відсутністю мотивів ухвалення такого рішення Комісії, а процедурних порушень проведення кваліфікаційного оцінювання позивач не наводить.
66.           Зазначене спростовує доводи ОСОБА_1 про необхідність врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого у постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/51/24, як підстави оскарження рішення Комісії окремо від остаточного рішення ВРП, ухваленого за відповідною рекомендацією ВККС.
67.           Велика Палата Верховного Суду зазначає, що матеріали справи не містять заяв  позивача про відводи членам Комісії, хоч йому було роз`яснено таке право. 
68.           Доводи позивача про те, що він був позбавлений можливості надати пояснення на клопотання відповідача про закриття провадження, оскільки суд першої інстанції не вручив та не повідомив позивача про наявність такого клопотання є необґрунтованими, адже позивач має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд, що надає йому можливість знайомитися з процесуальними документами у справі та в разі необхідності реагувати на них у визначений процесуальним законом спосіб.
69.           Крім того, ненадання пояснень позивачем на клопотання про закриття провадження у справі не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанціїта не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
70.           Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
71.           Інші міркування і твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
72.           Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
73.           Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
74.           Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, адже оскаржувану ухвалу від 19 вересня 2025 року суд першої інстанції постановив з дотриманням норм матеріального та процесуального права, викладені в апеляційній скарзі твердження позивача не спростовують правильності висновків суду.
Висновки щодо розподілу судових витрат
75.           Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
76.           Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року у справі № 990/51/25 за позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач	 	 	Н. В. Шевцова	
Судді:	         О. В. Білоконь            О. Л. Булейко          І. А. Воробйова          О. А. Губська          І. В. Дашутін          А. А. Ємець          В. В. Король		С. І. Кравченко О. В. Кривенда М. В. Мазур С. Ю. Мартєв К. М. Пільков С. О. Погрібний Т. Г. Стрелець І. В. Ткач