П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 р. 	м. Одеса	Справа № 521/18056/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року, прийняте у складі суду судді Ганошенка С.А. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Адміністратор відділу реєстрації та паспортизації міжрайонного управління реєстрації та паспортизації Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, ОСОБА_2 , про скасування постанови про адміністративне правопорушення,- 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Адміністратор відділу реєстрації та паспортизації міжрайонного управління реєстрації та паспортизації Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Масленникова Ганна Валеріївна, в якому просив суд:
- скасувати постанову про адміністративне правопорушення № П4-4029-2025 від 03 жовтня 2025 року;
- закрити справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 197 КУпАП –.
Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що оскаржуване рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає фактичним обставинам справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення повністю та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки обов`язок реєстрації місця проживання дитини віком до 16 років покладено виключно на її батьків або інших законних представників, у той час як для особи, яка досягла 16-річного віку, такий обов`язок виникає лише у разі зміни місця проживання, чого позивач не робив. 
Представником відповідача надано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , є студентом 1 курсу Одеського національного політехнічного університету. У зв`язку з необхідністю впорядкувати військово-облікові документи, необхідні йому для подальшого навчання у навчальному закладі, звернувся 03 жовтня 2025 року до Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради (далі - ЦНАП ОМР) за адресою: вул. Дальницька, буд. 2, м. Одеса за отриманням витягу про місце проживання, де йому повідомили про можливість надання такої послуги.
Адміністратор ЦНАП ОМР попросила в нього паспорт громадянина України і дала на заповнення бланк, після заповнення якого адміністратор повернулась з паперами, які надала йому на підпис. Папери позивач підписав, розраховуючи, що це папери які стосуються процедури отримання ним необхідного витягу. Після зазначеного адміністратор Департаменту повідомила йому про неможливість надання запитуваної ним послуги, отримання витягу щодо реєстрації місця проживання, і додатково повідомила про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у зв`язку з відсутністю реєстрації місця проживання.
Позивач вважає, що відносно нього протиправно була винесена постанова про адміністративне правопорушення №П4-4029-2025 від 03 жовтня 2025 року, а тому він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, є повністю доведеним та підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів. Судом встановлено, що позивач, будучи повнолітньою особою, у порушення вимог ст. 5 Закону № 1871-IX та п. 5 Порядку № 265, протягом тривалого часу проживав без реєстрації місця проживання, що підтверджується даними Реєстру територіальної громади м. Одеси. При цьому, суд визнав неспроможними доводи позивача щодо порушення процедури розгляду справи.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 КАС України, завданнями адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Статтею 219 КУпАП, зокрема, передбачено, що від імені виконавчих комітетів (а в населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчих органів, що виконують їх повноваження) сільських, селищних, міських рад розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 197, 198 цього Кодексу (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження в центрі надання адміністративних послуг), мають право адміністратори центрів надання адміністративних послуг.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 197 КУпАП передбачено, що проживання громадян, зобов`язаних мати паспорт громадянина України, без паспорта громадянина України або за недійсним паспортом громадянина України, а також проживання громадян без реєстрації місця проживання - тягнуть за собою попередження.
Пунктами 11.7 та 11.8 Положення про Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 16 березня 2016 року № 419-VII зі змінами передбачено, що до основних завдань адміністратора належить, зокрема, складення протоколів про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом, а також розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладення стягнень.
Відповідно до пункту 3.1. Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення посадовими особами Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської, затвердженої наказом директора Департаменту від 04 квітня 2016 року № 18 адміністратори за місцем надання адміністративної послуги мають право розглядати справи про адміністративне правопорушення у сферах паспортизації, реєстрації місця проживання фізичних осіб та накладати адміністративне стягнення у вигляді попередження.
Згідно зі статтею 252 КУпАП та пунктом 3.7. Інструкції, адміністратор, який виносить постанову про накладення адміністративного стягнення, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи та їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX та пункту 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.
З матеріалів справи вбачається, що адміністратор відділу реєстрації та паспортизації міжрайонного управління реєстрації та паспортизації Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради розглянувши справу про адміністративне правопорушення, виявила порушення позивачем ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року № 1871-IX та пункту 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, яке відповідач вбачав у проживанні позивача без первинної реєстрації місця проживання.
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавство пов`язує виникнення обов`язку щодо декларації або реєстрації місця проживання, відповідно до ст. 5 Закону № 1871-IX та пункту 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, з дією у вигляді прибуття до нового місця проживання (перебування) особи, але не у зв`язку із відсутністю відомостей про реєстрацію місця проживання особи.
Водночас, судом першої інстанції було встановлено, що позивач з моменту свого народження проживає за однією адресою: АДРЕСА_1 і до моменту винесення постанови про адміністративне правопорушення № П4-4029-2025 від 03 жовтня 2025 року його не змінював. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач змінював місце проживання або перебування, вибував з попереднього місця або прибув до нового помешкання у термін, що передував складанню постанови. 
Колегія суддів вважає за необхідним звернути увагу на те, що наявні матеріали справи лише констатують відсутність запису про реєстрацію позивача, але не доводять необхідний факт прибуття до нового місця проживання позивача, що є обов`язковим елементом складу даного адміністративного правопорушення.
До того ж, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 1871-IX, обов`язок щодо реєстрації місця проживання дитини віком до 16 років покладено на її батьків або інших законних представників. Тобто позивач, досягнувши повноліття та продовжуючи проживати за місцем свого фактичного проживання, де його мали зареєструвати його батьки, не вчиняв активних дій щодо зміни місця свого проживання та не мав обов`язку вчиняти такі дії.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, полягає у проживанні громадянина без реєстрації місця проживання, але не у нездійсненні або несвоєчасному здійсненні батьками дій з реєстрації місця проживання дитини.
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 КУпАП, є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку.
Тобто, ст. 197 КУпАП передбачає відповідальність для фізичних осудних осіб, які на момент вчинення правопорушення досягли 16-річного віку, за проживання без реєстрації місця проживання.
Водночас, неповнолітня особа, місце проживання якої вчасно не зареєстровано, не може суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 197 КУпАП, оскільки не досягла 16-річного віку, з якого наступає адміністративна відповідальність.
За цих обставин, колегія суддів доходить до висновку, що оскільки факт прибуття позивача до нового місця проживання відсутній та не доведений відповідачем, у діях позивача відсутнє порушення обов`язку, передбаченого ст. 5 Закону № 1871-IX та пункту 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265.
Колегія суддів враховує, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб`єкта владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, є принцип обґрунтованості.
Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення № П4-4029-2025 від 03 жовтня 2025 року є незаконною та необґрунтованою, оскільки винесена за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
Визначаючись із способом захисту порушеного права позивача, колегія суддів враховує, що згідно вимог ч.3 ст. 286 КАС України, яка є спеціальною нормою, а наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що визнання протиправною та скасування спірної постанови про накладення адміністративного стягнення, а також закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача є належним та ефективним способом захисту, який поновить порушені права позивача.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року – задовольнити. 
Рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Адміністратор відділу реєстрації та паспортизації міжрайонного управління реєстрації та паспортизації Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Масленникова Ганна Валеріївна, про скасування постанови про адміністративне правопорушення – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправною та скасувати постанову Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № П4-4029-2025 від 03 жовтня 2025 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді попередження за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197 КУпАП.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.197 КУпАП відносно ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: М. П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька