П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/5238/25	

Категорія:1060000000          Головуючий 1 інстанції:Хлімоненкова М.В.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту:05.09.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини (далі – в/ч) НОМЕР_1 про:
-          визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 01 червня 2017 по 01 січня 2018 року включно;
-          зобов`язання в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок №100).
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що у період з 03 червня 2006 року по 31 травня 2017 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Однак, станом на день звільнення відповідач не здійснив повних розрахунків з позивачем. Зокрема, лише на виконання рішення суду у справі №420/15275/24 відповідач 22 січня 2025 року здійснив виплату нарахованої згідно з указаним рішенням суду індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року та одноразової грошової допомоги при звільненні. На думку позивача, оскільки відповідачем було допущено протиправну поведінку у здійсненні з позивачем повного розрахунку при звільненні, що є порушенням ч.1 ст. 47 та ч.1 ст. 116 КЗпП України, він має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року включно відповідно до Порядку №100.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що на спірні правовідносини не поширюються норми КЗпП України, на які посилається у позовній заяві позивач. Так як законами України, зокрема військовим законодавством, не передбачено виплату середнього заробітку, а компетенцію в/ч НОМЕР_1 не входить коригування законодавства, в/ч НОМЕР_1 не мали повноважень для його виплати. Спосіб виплати середнього заробітку військовослужбовцям в чинному законодавстві також відсутній, тому така бездіяльність відповідача не може бути визнана протиправною. На підставі викладеного, слід дійти обґрунтованого висновку про помилковість застосування КЗпП при вирішенні спорів, пов`язаних із проходженням військової служби, так як військова служба вже врегульована власним спеціальним та загальним законодавством. З наведеного слідує, що в/ч НОМЕР_1 не зобов`язана здійснювати виплати середнього заробітку, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням позов Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправними дій в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення за період з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року включно.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою №100, у розмірі 24 311,61 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань в/ч НОМЕР_1 1 211,20 грн. сплаченого судового збору.
В апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги:
-          норми КЗпП України регулюють лише ті відносини, які виникають з реалізації людиною права на працю, і є загальним законодавством лише в галузі трудових відносин, і не може регулювати відносини, які виникають в галузі проходження військової служби, так як жодним чином їх не стосується. Таким чином, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" є загальним правовим актом, який регулює лише відносини в галузі військової служби, жодним чином не впливаючи на трудові відносини. Слід відмітити, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, тобто виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни (військовий обов`язок). Відповідно до ст.ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Таким чином, слід остаточно констатувати той факт, що військова служба не є трудовою діяльністю, а є окремим видом діяльності, яка регулюється власним загальним законодавством, власним спеціальним законодавством, яке в свою чергу не пов`язане із законодавством (загальним або спеціальним) в галузі регулювання трудових відносин;
-          судом першої інстанції не обґрунтовано застосування норм КЗпП при вирішенні даної справи, мотивувальна частина рішення містить неповний аналіз релевантних джерел права, мотивів застосування тих чи інших норм, підстав для врахування правових висновків Верховного Суду, всупереч вимогам ч.4 ст. 246 КАС України, також, судом першої інстанції не мотивується відступ від правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". За сукупністю, наведене є порушенням норм процесуального права;
-          в свою чергу, необґрунтоване застосування норм КзПП в якості нібито загальних норм права, що регулюють відносини в даній справі, є неправильним застосуванням норм матеріального права. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. З висновку Великої Палати Верховного Суду виходить, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року іншими учасниками справи не оскаржено.
Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги в/ч НОМЕР_1 , перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
ОСОБА_1 у період з 03 червня 2006 року по 31 травня 2017 року проходив військову службу, в тому числі з 31 липня 2007 року у в/ч НОМЕР_1 .
Згідно копії витягу з наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №210-ос від 31 травня 2017 року по особовому складу, позивача – прапорщика ОСОБА_1 , виключено із списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення.
За інформацією указаного наказу, вислуга років позивача станом на 31.05.2017 р. становить: календарна військова 10 років 09 місяців 28 днів, пільгова військова 04 роки 11 місяців 00 днів, всього військова 15 років 08 місяців 28 днів.
Також, позивачу належало до виплати одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби за 9 повних календарних років, та грошова компенсація за невикористану відпустку.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2024 року у справі №420/15275/24, позов було задоволено повністю. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року з встановленням базового місяця - серпень 2013 року. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 травня 2017 року враховуючи базовий місяць – січень 2008 року та з врахуванням раніше проведеної виплати. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 9 календарних років військової служби, виходячи з розрахунку 25% грошового забезпечення без урахування в складі грошового забезпечення, з якого нараховано одноразову грошову допомогу, щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2009 року №889 "Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій" (далі – Постанова №889), та індексації грошового забезпечення. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні, виходячи з розрахунку 25% грошового забезпечення за 10 повних календарних років служби, з урахуванням у складі грошового забезпечення, з якого нараховано одноразову грошову допомогу, щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% грошового забезпечення, передбаченої Постановою №889, та індексації грошового забезпечення, з врахуванням раніше проведеної виплати.
22 січня 2025 року відповідачем здійснено виплату на картковий рахунок позивача недоотриманого ним грошового забезпечення у сумі 24 317,84 грн. Відповідно до указаного вище рішення суду.
23 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача із зверненням щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року, однак отримав відмову.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що з врахуванням принципу справедливості та співмірності, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 24 311,61 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 2, 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” 2011-XII (далі – Закон 2011-XII), ст.ст.1-3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-111, п. 293 "Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України"
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.ст. 1-2 Закону 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 частини першої ст. 9 Закону 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (Далі – Положення №1153/2008), передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини другої ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правилами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. 
Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з ч.2 ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” (далі - Закон №2352-ІХ) текст ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
"У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті".
Закон №2352-ІХ та відповідно і нова редакція ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Позивачу при звільненні та виключенні з 30 серпня 2017 року зі списків особового складу військової частини не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 серпня 2017 року. Таку компенсацію присуджено судовими рішеннями у справі №400/814/23, на виконання якого 23 січня 2024 року відповідачем перераховано на картковий рахунок позивача 58 152,75 грн.
Отже, у цих правовідносинах спірним періодом є 31 серпня 2017 року – 22 січня 2024 року.
Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні ст. 117 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Саме крізь призму указаного підходу, керуючись правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справах №791/9584/15-ц, №821/1083/17 та Верховного Суду у справі №480/3105/19 необхідно вирішувати спір за період з 29 грудня 2017 року року по 18 липня 2022 року.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно з Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 викладено щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Тому стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції ст. 117 КЗпП України і після цього.
Період з 01 березня 2019 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте період з 19 липня 2022 року до 30 травня 2023 року регулюється вже чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативно правового регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 і Суд вважає його застосовним до спірних правовідносин. 
Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, даних особистої картки грошового забезпечення за 2017 рік ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становив 19 293,90 грн.
Тобто, сума середньоденного грошового забезпечення становить 316,30 грн (19 293,90 грн / 61 день).
Враховуючи кількість днів затримки розрахунку при звільненні, у періоді за який заявлено позовні вимоги (з 01 червня 2017 року по 01 січня 2018 року) – 215 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача у спірному випадку становить 68 004,50 грн, (215 днів х 316,30 грн).
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Аналогічного правового висновку з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Так Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.
Так у постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19 Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту ст.117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо застосування критерію зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.
Колегія суддів вказує, що сума виплаченого грошового забезпечення на виконання рішення суду складає 24 317,84 грн.
Таким чином, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 35,75% (24 317,84грн /68 004,50 грн х 100).
Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 35,75% розраховується наступним чином: (316,30 грн (середньоденний заробіток позивача) х 215 (дні затримки розрахунку)) х 35,75% = 24 311,61 грн.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 24 311,61 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.