ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/198/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв – Загороднюк А.Д., на підставі ордеру
від відповідача: Миколаївської міської ради, м. Миколаїв – не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року, суддя першої інстанції Семенчук Н.О., повний текст складено та підписано 01.09.2025 року
у справі №915/198/25
за позовом: Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв
до відповідача: Миколаївської міської ради, м. Миколаїв
про визнання додаткової угоди до договору оренди землі, укладеною в редакції позивача

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У лютому 2025 Фізична особа-підприємець Пащенко Зоя Андріївна, м.Миколаїв звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просила суд визнати додаткову угоду до договору оренди землі №6382 від 10.03.2009 року, зареєстрованого Миколаївською регіональною філією ДП «Центр ДЗК», про що 10.03.2009 у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040900100238, а в Книзі записів договорів оренди – запис за №6382, укладеною в редакції, викладеної в прохальній частині позовної заяви. 
Позовні вимоги обґрунтовані положеннями ст. 33, 120 Закону України «Про оренду землі». Зокрема, 10.03.2009 року на підставі рішення Миколаївської міської ради, м.Миколаїв №27/69 було укладено договір оренди землі №6382 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Штрассе» та Миколаївською міською радою, м.Миколаїв, який було зареєстровано Миколаївською регіональною філією ДП «Центр ДЗК», про що 10.03.2009 у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040900100238, а в Книзі записів договорів оренди - запис за № 6382. 
Відповідно до умов вказаного договору було передано в оренду земельну ділянку для обслуговування автомойки з кафетерієм, з урахуванням умов п.3.1. умов договору, останній діє до 10.03.2019. Згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 28.11.2013 року та на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.11.2013 позивач стала власницею вказаного об`єкту нерухомого майна, тому, за твердженням позивача, у разі переходу права власності на нерухомість заміна орендаря земельної ділянки у відповідному чинному договорі оренди землі відбувається автоматично, в силу прямої норми закону. Відповідно до умов договору оренди та чинного законодавства позивач зверталася через Миколаївський міський дозвільний центр 12.12.2018, 23.07.2019 та 31.05.2024 із заявами про продовження дії вищезазначеного договору оренди вказаної земельної ділянки та укладення додаткової угоди про поновлення строку, але відповідач, усупереч вимогам закону, не розглянув зазначені заяви позивача. Після спливу договору оренди землі позивач продовжує користуватись земельною ділянкою та сплачує орендну плату. На даний момент відповідну угоду про поновлення вказаного договору так і не було укладено, що і стало підставою для звернення до суду із позовною заявою. 
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі №915/198/25 відмовлено у задоволенні позовних вимогах Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що дія договору оренди землі була встановлена до 10.03.2019 року. Умовами договору оренди землі встановлена наявність переважного права орендаря на поновлення його на новий строк за умови його письмового звернення до орендодавця не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору, тобто, не пізніше 10.12.2018 року, але позивач повідомив відповідача про свій намір поновити договір оренди землі, звернувшись із заявою лише 12.12.2018 та не надавши до неї проекту додаткової угоди, що унеможливлює задоволення позову про поновлення договору оренди землі на підставі частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки орендарем було порушено процедуру повідомлення про намір скористатись переважним правом на поновлення договору оренди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Фізична особа-підприємець Пащенко Зоя Андріївна, м. Миколаїв з рішенням суду першої інстанції не погодилась, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі № 915/198/24 скасувати та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Апелянт зазначає, що висновок суду про те, що орендар зобов`язаний до закінчення строку оренди землі у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону «Про оренду землі» повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди, оскільки мета такого повідомлення - запобігання укладенню орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини, є передчасним та необґрунтованим, оскільки в даному спорі землекористування за фактично укладеною додатковою угодою здійснюється земельної ділянки, яка знаходиться під забудованим нерухомим майном.
Також скаржник зауважує, що судом не було враховано той факт, що не може передаватися вказана земельна ділянка на умовах конкурсу, оскільки в силу ч.2 ст.134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі, в т. ч. розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. При цьому, спірна земельна ділянка сформована як окремий і неподільній об`єкт нерухомого майна із цільовим призначенням відповідно до генерального плану міста.
Окрім цього, апелянт стверджує, що суд не врахував і не розглянув клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки в ході розгляду справи останній надав докази - інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 03.03.2025 №416053936, відповідно до якої зазначено, що спірний договір оренди землі вже продовжено та діє до 10.03.2029 року. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі № 915/198/25, призначено розгляд справи на 25.11.2025 року.
15.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив, який залишається без розгляду з огляду на наступне.
В ухвалі Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 року, зокрема, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі засобами електронного зв`язку. Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження відповідачем отримано до електронного кабінету 06.10.2025 о 18:34 год., отже, строк для надання відзиву сплив 23.10.2025 року, Отже, цей відзив є таким, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку без клопотання про його поновлення.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивача просив суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених письмово в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи звіти про електронну відправку на офіційну електронну адресу відповідача ухвали про призначення справи до розгляду, надав клопотання про розгляд справи без його участі, яке судовою колегією задоволено.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційних скарг, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі № 915/198/25 не потребує скасування, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

10 березня 2009 року між Миколаївською міською радою, м.Миколаїв (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Штрассе” (орендар) укладено договір оренди землі №6382 (арк.с.78), у відповідності до п.1.1 якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 18.09.08 за №27/69 передає, а Товариство з обмеженою відповідальністю “Штрассе” приймає в оренду земельну ділянку для обслуговування автомийки з кафетерієм по вул.Морехідна, 2/7 (Заводський район).
Згідно п.2.1 договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 878 кв.м., у тому числі 182 кв.м. під капітальною забудовою, 696 кв.м. під проходами та проїздами, без права передачі її в суборенду.
У відповідності до п.2.2-2.3 договору на земельній ділянці знаходяться споруди та будівлі, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю “Штрассе”. Земельна ділянка передається в оренду без будівель, споруд та інших об`єктів.
Відповідно до п.3.1 договору він діє протягом 10 (десяти) років з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору письмово звернутися до орендодавця з клопотанням про продовження строку оренди. 
У відповідності до п.4.1 договору за оренду земельної ділянки орендар сплачує орендну плату у грошовій формі.
Згідно п. 4.2 договору оренди, річна орендна плата за земельну ділянку (878 кв.м.) встановлюється у розмірі 3 відсотків від її нормативної грошової оцінки де: нормативно грошова оцінка земельної ділянки (878 кв.м.) (з урахуванням коефіцієнту щорічної індексації 1,152) на час укладання цього договору становить: 643 275 грн 90 коп. Виходячи з цього розмір річної орендної плати за цим договором на момент його укладення складає: 19 298 грн 28 коп. 
Відповідно до п.4.3 договору, розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та внесенням змін на підставі вимог діючого законодавства й інших нормативних документів. Розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки змінюватиметься без внесення змін та доповнень до цього договору. 
Пунктом п.5.1 та п.5.2 договору визначено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування автомийки з кафетерієм. Цільове призначення земельної ділянки (1.11.6 УКЦВЗ) – землі іншої комерційної діяльності. 
Згідно п.6.1 договору передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проекту її відведення, за актом приймання-передачі об`єкта оренди в день державної реєстрації цього договору.
Відповідно до пп. “г” п.9.3 договору орендар земельної ділянки має після закінчення строку, на який було укладено цей договір при умові належного виконання обов`язків відповідно до умов цього договору, за інших рівних умов переважне право на поновлення договору за тим самим цільовим використанням земельної ділянки, за яким вона надавалася. 
У відповідності до пп. “і” п. 9.4 договору орендар зобов`язаний не менше, ніж за три місяці до закінчення строку договору оренди, звернутися до міської ради з клопотанням про продовження строку оренди або повідомити про подальший намір її використання, при цьому орендна плата за землю вноситься по день фактичного використання земельної ділянки або до укладення нового договору оренди землі. 
Згідно п.12.1 договору всі зміни та/або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі за взаємною згодою сторін, шляхом внесення змін у вигляді договору про зміни, що буде невід`ємною частиною цього договору. Згодою або запереченням орендодавця на зміни та/або доповнення до цього договору, є його рішення, прийняте в установленому законодавством порядку. 
Відповідно до п.12.6 договору після закінчення строку, на який було укладено цей договір, орендар, за умови належного виконання своїх обов`язків, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 3 (три) місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. У разі поновлення договору на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. 
Пунктом 14.1 договору оренди визначено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Договір оренди укладено належним чином, підписано представниками сторін в добровільному порядку, без заперечень та зауважень.
Договір зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП “Центр ДЗК”, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2009 за №040900100238. 
Договір зареєстровано в Книзі записів - договір оренди землі 10.03.2009 за №6382. 
На виконання умов договору оренди, між Миколаївською міською радою, м.Миколаїв та Товариством з обмеженою відповідальністю “Штрассе” складено та підписано акт приймання-передачі земельної ділянки від 10.03.2009 року.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2023 № 330043945, яка була надана позивачем до позовної заяви, Товариство з обмеженою відповідальністю “Штрассе” було власником об`єкту нерухомого майна (нежитлова будівля автомийки з кафетерієм) за адресою: м. Миколаїв, вул.Морехідна, 2/7 з 13.03.2008 до 20.12.2012. 
Також, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2023 № 330043945, зазначений об`єкт нерухомого майна був відчужений на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Пірума”, право власності виникло на підставі Свідоцтва про право власності від 20.12.2012 серія та номер САЕ № 857211, виданого Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, м.Миколаїв. 
У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.04.2023 № 330043945, право власності на нежитлову будівлю автомийки з кафетерієм було набуто Пащенко Зоєю Андріївною, м. Миколаїв згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 28.11.2013 №1032, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В. (арк.12-13).
Так, Пащенко Зоя Андріївна, м.Миколаїв з 28.11.2013 належить право власності на нерухоме майно: нежитлова будівля автомийки з кафетерієм Літ. А-1, загальною площею 167,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 . Позивачка з 28.11.2013 фактично стала стороною договору оренди землі №6382 від 10.03.2009 року.
12.12.2018 остання через Відділ центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, м.Миколаїв звернулась до відповідача із заявою (реєстраційний номер №000763) про отримання рішення міської ради про переоформлення земельної ділянки для обслуговування автомийки з кафетерієм на 10 років за адресою: м.Миколаїв, вул.Морехідна, 2/7 (т. 1 арк.14). 
В свою чергу, апелянт, не отримавши відповідного рішення відповідача чи додаткової угоди до договору, після закінчення строку дії договору, 23.07.2019 через Відділ центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, м.Миколаїв звернулась до відповідача із заявою (реєстраційний номер №000530) про отримання рішення міської ради про переоформлення земельної ділянки для обслуговування автомийки з кафетерієм на 10 років за адресою: м.Миколаїв, вул.Морехідна, 2/7 (т. 1, арк.15). 
Як зазначає позивачка, відповіді щодо результатів розгляду звернення від 12.12.2018 та від 23.07.2019 не отримувала, рішення про поновлення або відмову у поновленні договору оренди відповідач не прийняв, додаткову угоду відповідач не підписав. Вказує, що продовжує користуватися орендованою земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі від 10.03.2009 №6382, та сплачує орендну плату. 
У подальшому, після закінчення строку дії договору оренди позивачка звернулась до Миколаївської міської ради, м. Миколаїв із заявою №30/1 від 30.05.2024, в якій просила укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі №6382, до якої додала проект додаткової угоди про продовження договору оренди. 
Відповіді на звернення щодо поновлення договору оренди землі остання не отримала, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Інших доказів щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, матеріали справи не містять.
Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для визнання судом додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, укладеною між Миколаївською міською радою, м. Миколаїв та Фізичною особою - підприємцем Пащенко Зоєю Андріївною, м. Миколаїв в редакції, запропонованій позивачем, на підставі ст. 33 Закону України "Про оренду землі".

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

За приписами ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст.627 Цивільного кодексу України, визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).
Частиною 1 ст. 3 Земельного кодексу України унормовано, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Відповідно до ст. 80 Земельного Кодексу України, суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Відповідно до вимог ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
У відповідності до ст. 8 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно та в порядку, визначеному Земельним кодексом України.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 3 ст. 792 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. 
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом (ч. 1 та 9 ст. 93 Земельного кодексу України). 
Поняття договору оренди землі визначено ст. 13 Закону України "Про оренду землі", за приписами якої договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі»).
Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" (у редакції чинній на час набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна на наведеній земельній ділянці) до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Згідно з ч.1, 2 ст.120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна на наведеній земельній ділянці), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
У відповідності до ч.4 ст.124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
У ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщено це майно, у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднім власником земельною ділянкою, на якій це майно розміщено. Тобто, особа, яка набула права власності на нерухоме майно, фактично стає орендарем земельної ділянки, на якій воно розміщено, у тому ж обсязі та на умовах, як і в попереднього власника.
При цьому, договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього її користувача (попереднього власника нерухомого майна) припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.
Відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, не є підставою для розірвання договору оренди із попереднім власником чи внесення змін до нього, оскільки такий договір припиняється щодо останнього в силу закону, однак діє на тих самих умовах стосовно особи, яка, набувши право власності на нерухоме майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, з моменту набуття такого права набуває також права оренди земельної ділянки, на якій це майно розміщене і, відповідно, у нового власника виникають права та обов`язки попереднього власника нерухомого майна, зокрема з користування земельною ділянкою.
Відтак, відчуження об`єкта нерухомості, розташованого на орендованій земельній ділянці, не припиняє договору оренди в цілому, а має місце автоматична заміна сторони у такому зобов`язанні на підставі ч. 3 ст. 7 Закону України "Про оренду землі". 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №913/661/17, від 04.07.2019 у справі №911/2244/18.
Порядок поновлення договору оренди земельної ділянки на момент виникнення спірних правовідносин визначався ст. 33 Закону України "Про оренду землі", яка мала назву «Поновлення договору оренди землі».
16.01.2020 набрав чинності Закон України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству” (а відповідні положення пункту 8 з урахуванням прикінцевих та перехідних положень - з 16.07.2020), яким стаття 33 Закону про оренду землі, що регулювала спірні правовідносини, викладена у новій редакції.
Розділ IX "Перехідні положення" Закону України "Про оренду землі" доповнено абзацами третім і четвертим такого змісту: 
"Договори оренди земельних ділянок приватної власності, а також земельних ділянок державної або комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, що перебувають у власності орендаря, укладені до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", у разі їх продовження (укладення на новий строк) мають містити умови, передбачені статтею 33 цього Закону та статтею 126-1 Земельного кодексу України.
Правила, визначені статтею 126-1 Земельного кодексу України щодо поновлення договорів оренди землі, поширюються на договори оренди землі, укладені або змінені після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", а поновлення договорів оренди землі, укладених до набрання чинності зазначеним Законом, здійснюється на умовах, визначених такими договорами, за правилами, чинними на момент їх укладення".
Стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
За змістом статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, поновлення спірного договору оренди землі має здійснюватися на умовах, визначених таким договором, за правилами, чинними на момент його укладення, а саме, відповідно до положень статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, чинній на час укладення спірного договору).
Враховуючи, що спірний договір оренди землі було укладено між сторонами у 2009 році, тобто, до набрання 16.01.2020 чинності Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству”, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 33 Закону України “Про оренду землі” до зміни її редакції згідно із Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству”.
Правові підстави поновлення договору оренди землі визначались статтею 33 Закону України “Про оренду землі” до зміни її редакції згідно із Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству”, яка фактично об`єднувала два випадки пролонгації договору оренди землі.
Згідно з частинами першою - третьою статті 33 Закону України "Про оренду землі" по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 33 Закону України "Про оренду землі" при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Отже, судова колегія зауважує, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка була передбачена ч.1 ст.33 Закону України “Про оренду землі”, була можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.
Так, для застосування ч.1 ст.33 Закону України “Про оренду землі” у попередній редакції та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно ч.ч.2-5 вказаного закону необхідно встановити такі юридичні факти: 1) орендар належно виконує свої обов`язки за договором; 2) орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; 3) до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; 4) орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.
Частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі" було передбачено, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).
У відповідності до частин 8, 9 ст.33 Закону України “Про оренду землі” додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Так, ст.33 Закону України “Про оренду землі” було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому, законодавець ототожнив поняття "переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк" та "поновлення договору оренди землі", використовуючи конструкцію "поновлення договору оренди землі" як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою - п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.
Отже, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проект додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладенню орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проекту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Таке звернення повинно бути вчинене у строк, встановлений самим договором оренди, проте не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди.
Така конструкція цієї статті передбачає, що у випадку відсутності домовленості між сторонами договору щодо такого строку та незакріплення останнього в договорі, цей строк визначено нормативно - не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Таким чином, перевагу має договірний строк, визначений та встановлений сторонами в договорі оренди землі, оскільки відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №915/1003/20.
Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проект додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону України "Про оренду землі").
У разі якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору оренди землі не надіслав орендареві такого листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, про яке йшлося вище, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, то такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України "Про оренду землі").
Тобто, виникненню у орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого обов`язково має бути додано проект додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме частини шостої статті 33 Закону України "Про оренду землі"). І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справах №313/350/16-ц та №159/5756/18, про відсутність вагомих підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду зазначила у пункті 29 постанови від 31.08.2021 у справі №903/1030/19.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду в пункті 35 постанови від 31.08.2021 у справі №903/1030/19 зауважила, що незалежно від того, чи бажають сторони змінити умови оренди на майбутнє, покладення на орендаря обов`язку з надсилання листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі з проектом відповідної додаткової угоди до спливу строку цього договору є вигідним для обох сторін і не є надмірно обтяжливим для будь-кого із них. Якщо орендар розраховував на відсутність потенційних орендарів (про яких орендодавець не зобов`язаний повідомляти) та завчасно не надіслав орендодавцеві лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, а просто продовжив користуватися земельною ділянкою після спливу строку цього договору, він втрачав право оренди та ризикував отримати відмову орендодавця в укладенні нового договору оренди землі.
Таким чином, базуючись на зазначених вище позиціях Верховного Суду та узагальнюючи їх, вбачається, що алгоритм вирішення спорів щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, що застосовується до спірних правовідносин) в контексті дій сторін договору виглядає наступним чином:
- якщо орендар у строки встановлені договором або, за відсутності інших строків встановлених договором, у строки встановлені законом не звернувся до орендодавця взагалі або звернувся з їх порушенням та/або не надав проект договору, то суди повинні відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним незалежно від подальших дій орендодавця, оскільки саме орендарем в цьому випадку не дотримано вимоги договору та закону;
- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін розглянув надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, проаналізував його умови, у тому числі перевірив його на відповідність вимогам закону, однак не погодився з запропонованими умовами та заперечив щодо поновлення договору, то в цьому випадку він діє в рамках своїх повноважень, а отже суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним;
- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору та при цьому надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі або відмовив з порушенням місячного терміну, однак при цьому протягом одного місяця після закінчення строку договору надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні також відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору укладеним, оскільки таке право орендодавця прямо передбачено частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі";
- якщо орендар своєчасно, у строки встановлені законом або погоджені сторонами у договорі, звернувся до орендодавця щодо продовження дії договору після його закінчення, надав проект договору (незалежно від того чи цей проект містив змінені умови, чи передбачав поновлення договору на тих самих умовах та на той самий строк), а орендодавець у встановлений законом місячний термін не заперечив проти поновлення договору оренди землі, при цьому орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, а орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі, то суди повинні задовольнити позовні вимоги про визнання договору укладеним на той же самий строк та на тих же самих умовах.
При цьому, якщо орендодавець відмовляється укласти чи ухиляється від укладення додаткової угоди до договору оренди землі, обов`язковість якої визначена у частині восьмій статті 33 "Про оренду землі", то належним способом захисту порушеного права є визнання укладеною такої угоди з викладенням її змісту у резолютивній частині судового рішення.
У випадку, якщо орендодавець, заперечуючи проти позову про визнання укладеним договору по частині шостій статті 33 Закону України "Про оренду землі", посилається на неналежне виконання орендарем своїх обов`язків, то саме на нього покладається доведення таких обставин, а вони підлягають встановленню судами, та, за умови їх підтвердження це є підставою для відмови у задоволенні позову.
Відповідна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду у справі №926/2720/21 від 21.09. 2022 року.
Зазначене повністю відповідає правовій позиції, сформульованій у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, де зазначено, що як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону №161-XIV, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує його обов`язки за цим договором; він повідомив орендодавця в установлені законом строки про намір поновити договірні відносини на новий строк; до листа-повідомлення додав проект додаткової угоди про поновлення договору оренди землі; продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець упродовж місяця після закінчення строку договору оренди землі письмово не повідомив орендаря про заперечення у поновленні цього договору (див. постанови від 10.04.2018 у справі №594/376/17-ц, від 22.09.2020 у справах №313/350/16-ц та №159/5756/18).
Як стверджує позивачка, вона має право на поновлення договору оренди землі на підставі ч.6 ст.33 Закону України “Про оренду землі”. 
Так, відповідно до п.3.1 договору оренди землі, договір діє протягом 10 років з дати його державної реєстрації. 
Договір зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП “Центр ДЗК”, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.03.2009 за №040900100238. Отже, дія договору оренди землі була встановлена до 10.03.2019 року. 
Як вірно зазначено судом першої інстанції, умовами договору оренди землі встановлена наявність переважного права орендаря на поновлення його на новий строк за умови його письмового звернення до орендодавця не пізніше, ніж за три місяці до закінчення строку дії договору, тобто, не пізніше 10.12.2018 року. Проте, позивач повідомив відповідача про свій намір поновити договір оренди землі, звернувшись із заявою лише 12.12.2018 та не надавши до неї проекту додаткової угоди.
Отже, колегія судів зауважує, що позивач не дотримався чітко визначеної договором процедури його поновлення, направивши відповідне повідомлення орендодавцю з порушенням строку та не додавши до неї проекту додаткової угоди, як то передбачено умовами укладеного між сторонами договору та нормами чинного на той час законодавства.
З огляду на викладене вище колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не спростовують законних висновків суду першої інстанції про недотримання останнім процедури поновлення вказаного правочину, що є підставою для відмови в позовній заяві.
Стосовно доводів скаржника, що місцевий господарський суд не врахував і не розглянув клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, судова колегія зазначає наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 17.02.2025 року, зокрема, відкрито провадження у справі №915/198/25 та встановлено відповідачу строк для надання суду відзиву (суддя Смородінова О.Г.). 
03.03.2025 року до Господарського суду Миколаївської області від Миколаївської міської ради, м.Миколаїв надійшов відзив, у якому останній просив у задоволенні позовних вимог Фізичної особи – підприємцю Пащенко Зої Андріївні, м. Миколаїв до Миколаївської міської ради, м. Миколаїв про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 10.03.2009 №6382 відмовити. Закрити провадження у справі №915/198/25 за позовом Фізичної особи – підприємцю Пащенко Зої Андріївні, м. Миколаїв до Миколаївської міської ради, м. Миколаїв про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі від 10.03.2009 №6382.
Однак, у зв`язку з відставкою судді Смородінової О.Г. призначено повторний автоматизований розподіл справи №915/198/25 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями визначено головуючим у справі №915/195/25 суддю Семенчук Н.О. та ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.04.2025 року прийнято справу до свого провадження; призначено підготовче засідання, встановлено учасникам справи строк на надання заяв клопотань, заперечень.
Відповідно до п. 14 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Як вбачається з протоколу судового засідання від 12.08.2025 року представником відповідача, який був присутній у судовому засіданні будь-яких заяв чи клопотань не заявлялось. 
Також, з протоколу судового засідання від 21.08.2025 року вбачається, що присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні.
Отже, колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, відповідні доводи про закриття провадження у справі були викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву в прохальній частині, однак, у судовому засіданні представник відповідача не заявляв клопотання про закриття провадження у справі та не наполягав на його розгляді судом. Згідно з принципом диспозитивності господарського судочинства, закріпленим у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, які належним чином заявлені та підтримані сторонами. Саме по собі зазначення у відзиві прохання про закриття провадження у справі без його підтримання у судовому засіданні та підтвердження такого клопотання при розгляді справи, яке було почато знову, не надає такому зверненню статусу процесуального клопотання, яке підлягає обов`язковому розгляду судом.
За наведених обставин апеляційний господарський суд дійшов висновку, що суд першої інстанції діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та такими, що не спростовують правильності оскаржуваного судового рішення.
Крім того, судова колегія зауважує, що закриття провадження у справі в даному випадку можливе було б тільки у випадку надання сторонами укладеного договору або додаткової угоди до нього, чого сторонами зроблено не було.
Також судова колегія не приймає до уваги твердження скаржника, що спірна додаткова угода є фактично укладеною, посилаючись при цьому на позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі №227/3760/19-ц, та постанову Верховного Суду від 15.01.2025 у справі №179/1515/23, оскільки, зокрема, у справі №227/3760/19-ц предметом спору є визнання недійсним договору оренди (майнового найму) нежитлового приміщення від 20.05.2015 року у вигляді будівлі складу, у справі №179/1515/26 предметом спору є визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані справи не є подібними зі справою, що переглядається, з огляду на суттєву відмінність предмету та підстав позову, фактичних обставин справи та доказової бази, характеру спірних правовідносин, а тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи. 
Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі не знайшли свого відображення під час перегляду апеляційним судом оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з огляду на що таке рішення зміни або скасування не потребує, оскільки судом першої інстанції належно з`ясовані всі обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття вірного висновку по суті справи.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам позивача у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами підстави для визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди від 10.09.2019 №6382 в редакції, запропонованій позивачем в зв`язку з недоведеністю дотримання порядку поновлення договору оренди землі щодо строку звернення та надання проекту самої додаткової угоди до першої заяви.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що твердження позивача, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, а зводяться лише до незгоди з таким рішенням без належного обґрунтування для цього відповідних підстав. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржницею не доведено.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі № 915/198/25 не потребує задоволення, а вказане рішення суду ухвалено за дотримання вимог матеріального права та процесуального закону. 
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення у даному разі покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пащенко Зої Андріївни, м. Миколаїв на рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 у справі №915/198/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.08.2025 року у справі №915/198/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 10.02.2026 року.
Повний текст постанови складено та підписано 11.02.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді Н.С. Богацька 

Я.Ф. Савицький