Єдиний унікальний номер справи № 758/1065/24
Провадження № 22-ц/824/13116/2025

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про зняття арешту,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся 26 січня 2025 року до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до постанови слідчого УСБУ у м. Києві та Київській області від 03.08.2012 у рамках кримінальної справи № 1822 накладено арешт 07.08.2012 року на зазначену квартиру. Позивач не була учасником даної кримінальної справи.
Приводом для порушення даної кримінальної справи стало виявлення слідчим у матеріалах кримінальної справи № 1822, порушеної 17.05.2012 СБ України за фактом заволодіння службовими особами КП «Центральний» грошових коштів означеної установи за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, ознак вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України в діях ОСОБА_3 .
У подальшому обвинувачення було кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав у повної обсязі, визнав усі фактичні обставини вчинення злочину.
Відповідно до вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 (справа № 2607/13865/12) ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов`язків у всіх підприємствах, установах і організаціях державної і комунальної форми власності строком на один рік. Проте, судом не було вирішено питання про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 .
Враховуючи викладене, позивач просив суд зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 15 червня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 є законним власником спірної квартири, не мала жодного процесуального статусу у кримінальній справі № 1822, у межах якої постановою слідчого УСБУ від 03.08.2012 накладено арешт на її майно, тоді як зазначене кримінальне провадження завершилося ухваленням вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 щодо ОСОБА_3 , який не передбачає конфіскації майна, а отже арешт втратив легітимну мету; апелянт також посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо приватноправового характеру спорів про звільнення майна з-під арешту у разі, коли власник не був учасником кримінального провадження, надані нею докази, які дозволяють ідентифікувати кримінальну справу № 1822 та факт завершення досудового слідства і судового розгляду, а також на тривале, понад десять років, непропорційне та необґрунтоване втручання держави у її право мирного володіння майном, гарантоване статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та нормами цивільного законодавства.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
02 серпня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
У судове засідання, призначене на 13 листопада 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Як належно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 вказувала на те, що відповідно до постанови слідчого УСБУ у м. Києві та Київській області від 03.08.2012 у рамках кримінальної справи № 1822 накладено арешт 07.08.2012 року на зазначену квартиру, вона не була учасником даної кримінальної справи, та відповідно до вироку Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 (справа № 2607/13865/12) ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі, з позбавленням права займати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих обов`язків у всіх підприємствах, установах і організаціях державної і комунальної форми власності строком на один рік.
Відповідно до листа начальника Слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області Хоменка І. від 28.12.2023 № 51/17/А-3380/24 досудове слідство у кримінальній справі № 1882 здійснювалося слідчим відділом Управління Служби безпеки України у м. Києві за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.
14.11.2012 досудове слідство у кримінальній справі № 1882 закінчено в порядку ст. ст. 212, 225 КПК України (1960 року), шляхом складання та направлення до прокуратури м. Києва для затвердження обвинувального висновку та скерування справи до суду.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано належних і достатніх доказів, які б підтверджували завершення кримінального провадження № 1822, у межах якого було накладено арешт на спірну квартиру, у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, зокрема не доведено, що обвинувальний висновок у цій кримінальній справі був направлений до суду та що вирок Подільського районного суду м. Києва від 27.05.2013 ухвалений саме у кримінальній справі № 1822, а за таких обставин, з урахуванням роз`яснень Великої Палати Верховного Суду та Пленуму ВССУ, суд дійшов висновку про відсутність підстав для розгляду вимог про зняття арешту з майна в порядку цивільного судочинства і, відповідно, про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для розгляду заявлених вимог у порядку цивільного судочинства та відмови у задоволенні позову, натомість погоджується з доводами апелянта про приватноправовий характер спірних правовідносин, оскільки, як убачається з матеріалів справи, арешт накладено на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, а саме кримінальне провадження розпочато за КПК України 1960 року та завершено ухваленням вироку, що відповідає правовому висновку, викладеному у пункті 21.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, згідно з яким за наявності таких умов спір щодо звільнення майна з-під арешту підлягає розгляду за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу учасників спору.
Так, у п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від 30 червня 2020 року посправі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок - «спір щодозвільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений намайно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатогоза Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) тазавершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку,передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Судувід 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слідрозглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства».
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи помилково врахував постанову слідчого в ОВС СУ УМВС від 10 квітня 2002 року як підставу накладення арешту та не дав належної оцінки тому факту, що арешт було накладено саме згідно з повідомлення Уманського МРВ УСБУ в Черкаській області від 30 квітня 2002 року № 8636господарського судочинства.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові вд 24 січня 2024 року у справа № 705/1188/21 (провадження № 61-5473св23).
Накладення арешту на майно має легітимну мету, яка полягає у забезпеченні можливості виконання наслідків кримінального провадження, зокрема застосування передбачених законом санкцій, однак тривале та безпідставне існування такого арешту призводить до втрати ним цієї легітимної мети. У даному випадку арешт перебуває на майні позивача понад десять років, починаючи з 2014 року, за відсутності будь-якого чинного кримінального провадження, а тому за таких обставин саме на відповідача - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, як на орган державної влади, що володіє відповідною інформацією та перебуває у значно сильнішому процесуальному становищі порівняно з фізичною особою, покладається обов`язок довести наявність правових підстав для подальшого існування арешту, тоді як покладення такого обов`язку на позивача є неспівмірним та необґрунтованим.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року арешт майна міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Накладений на майно арешт може бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, або у разі закриття кримінальної справи відповідно до ст. 214 КПК України 1960 року. Після надходження кримінальної справи до суду питання щодо скасування арешту може бути вирішено судом в порядку, передбаченому статтями 248, 282 КПК України 1960 року, або при постановленні вироку, відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року (при постановленні вироку).
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Накладений на майно позивача арешт триває вже понад 10 років, що само по собі є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. За відсутності діючого кримінального провадження таке тривале збереження арешту втрачає будь-яку легітимну мету, передбачену кримінальним процесуальним законом, та суперечить основоположному праву власності, гарантованому Конституцією України та міжнародними договорами.
Важливо, що у практиці Верховного Суду неодноразово підкреслювалось, що тривалий, нескасований арешт майна, без наявності підстав для його збереження, є невиправданим втручанням у право власності. Зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої, Другої та Третьої судових палат Касаційного цивільного суду від 2021-2023 років (справи № 2-356/12, № 161/14034/20, № 645/6694/15-ц, № 127/1541/14-ц, № 127/1547/14-ц, № 2-3600/09) було сформовано правовий висновок, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння майном.
За аналогією, у нашій справі також маємо тривалий арешт, який не скасований понад 10 років і відсутнє діюче кримінальне провадження, що робить втручання у право власності позивача необґрунтованим та протиправним. Таким чином, позивач має право на відновлення можливості мирного володіння своїм майном та на застосування судового захисту для припинення арешту.
Крім того, щодо позиції відповідача у відзиві на позов, яка зводилася до того, що ані Управління СБУ у місті Києві (як попередник ГУ СБУ), ані ГУ СБУ як державні органи та суб`єкти владних повноважень не накладали і не могли накладати арешт на майно у кримінальній справі № 1822, оскільки відповідно до КПК України 1960 та 2012 років не наділені повноваженнями слідчого, прокурора чи органу досудового слідства, не мали повноважень впливати на прийняття рішень щодо накладення арешту, а будь-які докази такого впливу у зазначеній кримінальній справі відсутні, у зв`язку з чим, на думку відповідача, права, свободи та законні інтереси позивача порушені бути не могли, колегія суддів зазначає наступне: 
Дійсно, слідчий є самостійною процесуальною фігурою у межах кримінального провадження, однак у даній справі предметом судового розгляду є не оцінка законності дій слідчого в межах кримінального процесу, а наявність та подальше існування арешту на майно, накладеного постановою слідчого і такого, що станом на час розгляду справи не скасований, при цьому відповідний слідчий є працівником слідчого підрозділу відповідного органу, а тому саме тойй орган, слідчими якого було накладено арешт, є належним відповідачем у справах цієї категорії.
Справа розслідувалась слідчим органом та пізніше була направлена до прокуратури. Апелянтом для підтвердження цього були надані такі документи:
- відповідь Слідчого управління Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області від 28.12.2023 року № 51/17/А-3380/24, у якій повідомлено, що досудове слідство у кримінальній справі № 1882 здійснювалося слідчим відділом УСБУ у м. Києві за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, та 14.11.2012 року досудове слідство у цій справі було завершено у порядку ст.ст. 212, 225 КПК України (1960 року) шляхом складання та направлення до прокуратури м. Києва для затвердження обвинувального висновку та скерування справи до суду;
- відповідь Київського державного нотаріального архіву від 01.12.2023 року № 5293/01-21, якою підтверджено, що постанова від 03.08.2012 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , була винесена слідчим слідчого відділу Управління СБУ у м. Києві, молодшим лейтенантом юстиції Алексенко Д.Г.;
- копія постанови Печерського районного суду м. Києва від 16.08.2012 року у справі № 4-3157/12 щодо розгляду скарги адвоката Ярмоленка О.О. на постанову слідчого слідчого відділу Управління СБУ у м. Києві Алексенко Д.Г. від 25.07.2012 року про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, у рамках кримінальної справи № 1822, порушеної 17.05.2012 року.
Водночас було встановлено, що у кримінальній справі було укладено вирок, який не передбачає конфіскацію майна, а майно, на яке накладено арешт, належить виключно позивачу, який не є фігурантом кримінальної справи. Таким чином, залишення арешту на майні понад 10 років без жодного активного кримінального провадження та без будь-яких дій щодо забезпечення прав або інтересів сторін є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.
Отже, сам по собі факт наявності тривалого арешту підлягає скасуванню, оскільки відсутні будь-які обставини чи кримінальні провадження, які б виправдовували його легітимне застосування.
Апеляційний суд наголошує, що незалежно від того, який орган або посадова особа наклали арешт і в рамках якої кримінальної справи це було здійснено, якщо на нинішній час відсутні будь-які підтвердження того, що цей арешт реально забезпечує законні цілі кримінального провадження або інші передбачені законом наслідки, сам по собі арешт втрачає будь-яку легітимність, підлягає скасуванню і не може розглядатися як правомірний захід.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов не обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
На підставі зазначеного, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 , скасування рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову зі зняттям арешту.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 09 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) накладений постановою Слідчого відділу Управління СБУ України у м. Києві від 03 серпня 2012 року у рамках кримінальної справи № 1822 (Тип обтяження: арешт нерухомого майна; Реєстраційний номер обтяження: 12838887; Зареєстровано: 07.08.2012 16:55:13 за № 12838887 реєстратором: Четверта київська державна нотаріальна контора, 04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-Д, (044) 426-44-60; Підстава обтяження: Постанова про накладення арешту на майно, бн, 03.08.2012, Слідчий відділ Управління Служби безпеки України в м. Києві, кримінальна справа № 1822; Об`єкт обтяження: квартира, адреса: АДРЕСА_2 ; Додаткові дані: вх. 702/02- 32 від 07.08.2012 р., р.з. № 33; Заявник: Слідчий відділ Управління Служби безпеки України в м. Києві).
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько