ПОСТАНОВА
Справа № 947/831/26
Провадження № 3/947/254/26

23.01.2026 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м.Одеси Борщов І.О., розглянувши у приміщені суду справу про адміністративне правопорушення за протоколом серія ЕПР1 №527455 від 29.11.2025, складений інспекторами УПП в Одеській області ДПП старшим лейтенантом поліції Добровольським Є.В., щодо 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який притягався до адміністративної відповідальності: 20.08.2025 Київським районним судом м.Одеси за ч.1 ст.130 КпАП України до стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік (справа №947/26457/25); 11.08.2025 Київським районним судом м.Одеси за ч.1 ст.130 КпАП України до стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік (справа №947/26456/25); проживає за адресою: АДРЕСА_1 , 
про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення водій ОСОБА_1 29.11.2025 року, близько о 22:49, навпроти буд.14 по вул.Фонтанська дорога в м.Одесі, керував транспортним засобом Hyundai Creta, державний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: тремтіння пальців рук, бліда шкіра обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 «Правил дорожнього руху України». 
Дії ОСОБА_1 інспектором поліції були кваліфіковані за ч.3 ст.130 КпАП України.
ОСОБА_1 до суду не з`явився. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Подав клопотання про розгляд справи без його участі разом з письмовими запереченнями на протокол. 
Згідно ст.268 КпАП України явка особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення у вказаній категорії справ, не є обов`язковою, а тому протокол розглянуто без участі ОСОБА_1 . 
ОСОБА_1 подав письмові заперечення на протокол про адміністративне правопорушення, які назвав апеляційною скаргою, в яких просив закрити провадження за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
 
В своїх запереченнях, між іншим, ОСОБА_1 зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази його вини у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України. 
 
Так, його дійсно 29.11.2025 року, близько о 22:49, навпроти буд.14 по вул.Фонтанська дорога в м.Одесі, зупинили працівники поліції за порушення правил дорожнього руху. Під час перевірки його даних працівник поліції побачив, що раніше його було притягнено за ст.130 КпАП України до адміністративної відповідальності. Після чого, працівник поліції, без жодних причин запропонував йому проїхати до медичного закладу для здачі аналізів, але поліцейський не назвав жодних ознак будь якого сп`яніння, які були б ним виявлені. Оскільки поліцейський не назвав будь яких ознак сп`яніння, він, ОСОБА_1 , відмовився від проходження огляду в медичному закладі. Після чого щодо нього були складені протоколи про адміністративні правопорушення за ч.4 ст.126, ч.2 ст.130, ч.3 ст.130 КпАП України. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просить провадження по справі щодо нього за ч.3 ст.130 КпАП України закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. 
Крім того, ОСОБА_1 в своїх письмових запереченнях висуває ряд інших вимог, а саме: винести окрему ухвалу, викликати та допитати свідків, відновити його порушені права та скасувати всі правові наслідки, витребувати докази тощо.
Згідно ст.278 КпАП України під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішується питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, чи зібрані необхідні додаткові матеріали, які мають значення для правильного вирішення справи. 
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 за подіями від 29.11.2025, які описані в протоколі про адміністративне правопорушення, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України, оскільки належних і допустимих доказів його вини не надано. 
Відповідно до положень ст.1 КпАП України, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст.247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КпАП України встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона, адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.
Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.
Відповідно до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Судом був досліджений наявний в матеріалах справи CD-диск з відеозаписами певних подій та інші документи, долучені працівником поліції до протоколу, які стали підставою для складання адміністративного протоколу за ч.3 ст.130 КпАП України відносно водія.
Так, з відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 був зупинений працівником поліції за порушення правил дорожнього руху.
Це факт ОСОБА_1 також підтверджує і в свої письмових поясненнях. 
Поліцейський повідомляє ОСОБА_1 причини зупинки. 
Після чого відеозапис переривається та відсутні близько трьох хвилин відеозапису. 
Факту наведення поліцейським водієві ознак відповідного сп`яніння, які виявляються у ОСОБА_1 , на відеозаписі відсутні.
Більш того, поліцейський, пропонуючи ОСОБА_1 проїхати до медичного закладу для проведення відповідного дослідження, мотивує свою вимогу виключно тим, що раніше ОСОБА_1 притягався до адміністративної відповідальності за ст.130 КпАП України. 
ОСОБА_1 , будучи обуреним таким ставленням, заявляє про упередженість поліцейських та відмовляється від проходження огляду, оскільки не довіряє поліцейським.
Після відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння поліцейський приступає до складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.130 КпАП України. 
Тому, доводи ОСОБА_1 про те, що поліцейський не називав йому ознак сп`яніння, які були ним виявлені та причепився до нього тільки тому, що він, ОСОБА_1 , раніше притягався до адміністративної відповідальності за ст.130 КпАП України, є слушними та знайшли своє підтвердження на дослідженому відеозаписі.
При цьому уповноважений поліцейський не перевіряє ознаки наркотичного сп`яніння водія, а як видно з протоколу про адміністративне правопорушення, просто вписав їх до протоколу, що можна розцінювати як фальсифікацію офіційного документу. 
Відповідно до пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року N23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Згідно з ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи тлумачиться на її користь.
Аналогічного роду положення закріплено і у ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року N5-рпу2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягнення особи до відповідальності.
В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.
Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.7 КУАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
В силу положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однак, уповноважені поліцейські не дотримались встановленого законом порядку фіксації правопорушення, зібрання і оформлення доказів. При цьому поліцейський, вважаючи, що у  ОСОБА_1  наявні ознаки наркотичного сп`яніння, не назвав їх, а почав вимагати пройти дослідження в медичному закладі, посилаючись на раніше вчинені адміністративні правопорушення. 
Такі дії поліцейських з огляду на положення Європейської конвенції з прав людини набувають ознак свавілля та яскраво свідчать про порушення права особи на захист. 
Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.
Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).
Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).
При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).
Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з пунктом 8 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. №1103, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.
Аналогічні положення закріплені у пункті 6 розділу X Особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КпАП України, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 №1395.
З відеозапису вбачається, що патрульний поліцейський діяв з порушенням відомчих інструкцій, з порушенням алгоритму дій, передбачених відомчими нормативними актами, а протокол про адміністративне правопорушення складений неправильно. Наведені факти ставлять під сумнів законність дій поліцейських, і як наслідок – законність і допустимість здобутих ними доказів. 
В матеріалах справи відсутні докази своєчасного виявлення та наведення водієві ознак сп`яніння водія, а вимоги проїхати до медичного закладу ґрунтуються на наявності попередніх правопорушень, тому на підставі правової доктрини «отруєного дерева» наступні здобуті поліцейськими докази, такі як направлення на огляд водія та сам протокол про адміністративне правопорушення, а також факт відмови водія від проходження медичного огляду в медичному закладі - визнаються недопустимими доказами і на них суддя не ґрунтує судове рішення.
Більш того, відповідно до ст.60 Конституції України ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. Тому, незгода ОСОБА_1 проїхати з поліцейськими до медичного закладу після неналежної поведінки поліцейських, цілком зрозуміла та обґрунтовується недовірою водія до представників правоохоронних органів. 
Інші докази: довідки інспектора ВАП УПП в Одеській області про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія та наявність у нього адміністративних стягнень за ст.130 КпАП України, несуть інформаційних характер та приймаються судом до уваги, але ці документи не свідчать про вчинення водієм адміністративного правопорушення. 
Застосування належної правової процедури у провадженні - це встановлені процесуальним законодавством способи реалізації норм процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності. Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий суд.
Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
При таких даних поза розумним сумнівом не вбачається в діях ОСОБА_1 сукупності обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України. А тому відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі підлягає закриттю.
Інші клопотання ОСОБА_1 , які він виклав в своїх письмових запереченнях, не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. 
На підставі викладеного і керуючись ст.ст.221, 283, 284 КпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:
Визнати невинуватим  ОСОБА_1  у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України.
На підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі про вчинення  ОСОБА_1  адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КпАП України, закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції протягом десяти діб з моменту її винесення.

Суддя      Борщов І. О.