ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1193/21  Номер провадження 22-ц/814/3334/25	Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Чумак О.В., Триголов В.М.
       за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Полтави від 23 травня 2025 (час ухвалення судового рішення з 16:42:35 год 13 травня 2025 року до – час не зазначений (23 травня 2025 року); дата виготовлення повного текста рішення – 23 травня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1  звернувся із вказаним позовом,  просив ухвалити рішення, яким: 
витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ,
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , 
вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування позову посилався на таке.
24 лютого 2015 року ОСОБА_2 подарувала спірну квартиру, яка придбана у шлюбі, своїй матері – ОСОБА_3 , використовуючи підроблену заяву від імені позивача ОСОБА_1 на відчуження спірної квартири від 11.02.2015 року, на підставі договору №33 від 24.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. 
04 березня 2015 року ОСОБА_3 повторно подарувала спірну квартиру своїй донці ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Удовіченко М.Ю.
       На думку позивача, у такий спосіб штучно і протиправно відповідач ОСОБА_2 позбавила його права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Лише у липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Носової Ж.Б. із заявою про надання йому копії заяви від його імені, яка зареєстрована у реєстрі від 11.02.2015 року за № 169, стверджуючи, що вказану заяву він від свого імені не складав та її не підписував, так як не був присутнім у нотаріуса з цього приводу. 
14.11.2018 року ОСОБА_1 подав заяву до СВ Полтавського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження № 12018170040003730 за ч.1 ст. 358 КК України. У кримінальному провадженні проведена судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку експерта № 456/659 від 31.05.2019 року підпис та рукописний текст на заяві від 11.02.2015 року зроблені не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Рішенням Подільського районного суду м.Полтави від 23 травня 2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Носова Жанна Борисівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено за недоведеністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 04 березня 2015 року між ОСОБА_2 та її матір?ю ОСОБА_3 ; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину спірної квартири; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину спірної квартири.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції всупереч приписам Сімейного Кодексу України, якими утверджений принцип спільності майна, придбаного у шлюбі, і фактичним обставинам, які не заперечуються сторонами, зробив необгрунтований висновок про недоведеність заявленого позову.
З посиланням на висновки Верховного Суду у конкретних справах стверджується, що суд першої інстанції не врахував, що для відчуження спільного нерухомого майна одним із подружжя закон вимагає нотаріально посвідчену згоду іншого з подружжя, тому відсутність такої згоди свідчить про неукладеність правочину, який не може бути визнаний недійсним. Отже, належним способом захисту порушеного права є саме віндикаційний позов.
Відхиляючи поданий у справу письмовий доказ – висновок експерта, суд першої інстанції не навів обгрунтованих мотивів, чому цей висновок не є належним і допустимим доказом. Відсутність остаточного судового рішення у межах кримінального провадження не може впливати на доказову силу доказів, отриманих у цьому провадженні.
Наголошується, що висновок суду про пропуск трирічного строку звернення до суду не грунтується на доказах, що надані у справу.

У відзиві  ОСОБА_2 , посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Звертається увага, що заявлені вимоги в апеляційній скарзі не можуть бути розглянуті апеляційним судом, адже такі вимоги не були заявлені у позові, відповідно, не розглядалися судом першої інстанції.
Стверджується, що позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, посилається на норми сімейного законодавства, які регулюють право спільної сумісної власності, проте вимог про поділ спільного майна, визнання недійсним правочину з відчуження такого майна не заявив.
Суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що відсутність остаточного судового рішення у межах кримінального провадження щодо підроблення підпису позивача на нотаріально посвідченій заяві про згоду на відчуження спірної квартири свідчить про недоведеність факту підроблення його підпису.
В апеляційній скарзі наведені одночасно доводи і щодо нікчемності правочину і щодо його недійсності.
Суд першої інстанції дав правильну оцінку тому, що позивач так і не пояснив, що йому перешкоджало ініціювати такий позов з моменту розірвання шлюбу у травні 2016 року з огляду на те, що сам позивач підтвердив у суді про відсутність спорів щодо розподілу майна, у тому числі і у вересні 2017 року під час укладення договору поділу майна.
Для задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння позивач має довести його право власності на таку річ або інше титульне право на неї, проте позивач не надав у справу доказів про набуття права власності на спірну квартиру.
Стосовно витребування із Полтавського РУ ГУНП в Полтавській області матеріалів кримінального провадження від 14 листопада 2018 року, про що заявлено в апеляційній скарзі, заначено, що суд першої інстанції вжив необхідних заходів для отримання таких доказів, проте встановити місце перебування матеріалів цього провадження не виявилося можливим, при цьому позивач як учасник (заявник) у кримінальному провадженні не позбавлений можливості самостійно отримати інформацію про вказане кримінальне провадження. 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що в 2008 році ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтведжується свідоцтвом про шлюб від 05.09.2008 року, серії НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції (т.1 а.с.62).
Шлюб між сторонами розірвано рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 11 травня 2016 року (т.1 а.с.64).
               Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 09.03.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про батьківство задоволений.
       Виключено відомості про батьківство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з актового запису № 535 від 25.12.2015 року, вчиненого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, про реєстрацію народження ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Полтаві (т.1 а.с.65-66).
18 грудня 2012 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив прізвище, ім`я, по-батькові на « ОСОБА_1 » (т.1 а.с.63).
За час перебування у шлюбі сторонами придбана квартира АДРЕСА_1 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 вересня 2011 року, яким зобов`язано ТЗДВ «Полтавтрансбуд» в рахунок повного погашення боргових зобов`язань за заставною серії АА № 000100 від 03.02.2010 року передано ОСОБА_2 заставлене майно; визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: 1) коридор площею 9,8 кв.м., 2) вбиральня площею 1,4 кв.м., 3) ванна кімната площею 4,2 кв.м., 4) 1-а кімната площею -14,3 кв.м., 5) кухня площею – 14,3 кв.м., 6) 2-а кімната площею - 23,2 кв.м., балкон І площею 2,3 кв.м., балкон ІІ площею 1,8 кв.м., балкон ІІІ площею 1,8 кв.м., всього по квартирі АДРЕСА_2 – площа 73,1 кв.м. (т.1 а.с.11).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення суду від 14 вересня 2011 року (т.1 а.с.2-13).
Згідно договору дарування від 24 лютого 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 , що діяла зі згоди чоловіка ОСОБА_1 , на підставі заяви, справжність підпису на якій засвідчено 11.02.2015 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б., за реєстровим № 169, та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 37,5 кв.м., загальною площею 73,1 кв.м. (т.2 а.с.152)
       Під час укладення договору дарування сторонами правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано на ім`я приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу заяви такого змісту:
- заяву від 24 лютого 2015 року, якою ОСОБА_2 повідомила, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю з чоловіком ОСОБА_1 , так як набута нею за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Реконструкція та будь-які самочинні переобладнання і перепланування квартири не здійснювалися, технічні характеристики квартири відповідають даним технічного паспорту. В заяві повідомлено про відсутність малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних та обмежено дієздатних осіб, які б мали право користування вищевказаною квартирою, та особисто ОСОБА_2 таких дітей не має. Вказане майно ОСОБА_2 дарує матері – ОСОБА_3 (т.1 а.с.67);
- заяву від 24 лютого 2015 року, якою ОСОБА_6 повідомила, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_1 , так як набута під час перебування в зареєстрованому шлюбі за спільні кошти. Реконструкція та будь-які самочинні переобладнання та перепланування квартири не здійснювалися, технічні характеристики квартири відповідають даним технічного паспорта. Підтвердження про відсутність малолітніх чи неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які б мали право власності або право користування вищевказаною квартирою та особисто вона таких дітей не має, ознайомлена. Вказане майно прийнято в дар (т.1 а.с.68).
- заяву ОСОБА_1 від 11 лютого 2015 року про надання згоди на укладення ОСОБА_2 договору дарування на умовах за її розсудом (т.1 а.с.9).
На підставі нотарільно посвідченого договору дарування від 04 березня 2015 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.12).
       Згідно завіреної копії висновку експерта № 456/659 від 31.05.2019 року судової почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження № 12018170040003730 підпис від імені ОСОБА_1 у графі «ПІДПИС:____» Заяви від 11.02.2015 року, складений від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та зареєстрованій в реєстрі приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. за № 169, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; рукописний запис « ОСОБА_1 » у графі «ПІДПИС___» Заяви від 11.02.2015 року, складений від імені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. за № 169, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою ( т. 2 а.с.1-6).
       Відповідно до договору про поділ спільного майна колишнього подружжя від 28 вересня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу колишнім подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбано у спільну сумісну власність квартира АДРЕСА_3 ; 
Сторони домовились, що їхні частки у справі спільної власності на квартиру є: 9/10 частки – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - 1/10 частка (т.1 а.с.83-84).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції констатував суперечливий характер інформації, наданої Полтавським районним управлінням поліції ГУ НП в Полтавській області, щодо матеріалів кримінального провадження № 12018170040003730 від 14.11.2018 року, порушеного за заявою позивача ОСОБА_1 .
Так, у листі датованому від 12 листопада 2021 року, підтверджено факт наявності кримінального провадження та зазначено інформацію стверджувального характеру, що дане провадження закрито та зберігається в архіві у відділенні поліції. Тоді, як вже на виконання ухвали суду від 11 січня 2022 року про витребування доказів у справі, де судом попереджено про наслідки невиконання ухвали суду щодо неможливості надання доказів, які витребуються судом, 02 лютого 2022  року  повідомлено, що  матеріали кримінального провадження слідчим    ОСОБА_7 ,  яким  здійснювалось досудове розслідування у даному кримінальному провадженні до архіву  не передавалось  та встановити  місцезнаходження даного  кримінального   провадження   не представилось  за можливе (т.1 а.с.160, 197).
Суд взяв до уваги, що позивачем не надно судового рішення (вироку) про встановлення саме в судовому порядку факту підробки вказаного документа - заяви - згоди ОСОБА_1 , що б і надавало право останньому звернення до суду саме з даними позовними вимогами.
       Експертний висновок, отриманий в рамках кримінального провадження, яке не було передано до суду для розгляду та в якому не було встановлено в судовому порядку факту підробки документу, не може вважатися надежним і допустимим доказом для задоволення позовних вимог позивача у даній справі.
       Суд першої інстанції визнав доведеними пояснення відповідачки щодо обставин про набуття у власність спірної квартири за кошти, що надані матір?ю відповідачки та обставин відчуження спірної квартири.
       Окрім того, суд першої інстанції виснував, що позивач, стверджуючи про незаконність відчуження спірної квартири, не заявив вимогу про визнання правочину недійсним, а пред`явлення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно є неналежною формою захисту сторони позивача, яка базується на хибно визначеній природі фактів та правовідносинах між сторонами у даній справі.
Укладений договір про поділ спільного майна подружжя від 28 вересня 2017 року свідчить про те, що будь-яких претензій у позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на момент укладення цього договору щодо іншої спільної квартири АДРЕСА_1  не виникало.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту розірвання шлюбу 11 травня 2016 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.
Згідно ч.1, ч.2 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Відповідно ч.4, ч.5 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції наведеним вимогам закону не відповідає.
Нормами ст.335, ст.368 ЦК України, ст.60, ст.70 СК України закріплена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Презумпція спільності майна може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
У такому разі заінтересована особа (один із подружжя) може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Наявними у справі доказами підтверджено, що спірна квартира придбана сторонами – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в період шлюбу.
Рішенням суду, на підставі якого право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , не встановлено обставин, які б вказували на те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_2 (т.1 а.с.11).
Пояснення ОСОБА_2 щодо джерела коштів, за які була придбана спірна квартира, не є доказом у розумінні приписів ст.76 ЦПК України. Суд першої інстанції, виснуючи, що такі пояснення ОСОБА_2 є достовірними, не послався на докази, якими такі пояснення підтверджуються, такі докази у справі відсутні.
Отже, при вирішенні цього спору слід виходити з того, що за станом на 24 лютого 2015 року ОСОБА_1 був співвласником спірної квартири. 
Оцінюючи доводи сторін стосовно укладення договору дарування від 24 лютого 2015 року, за яким ОСОБА_2 подарувала придбану у шлюбі спірну квартиру своїй матері ОСОБА_3 , апеляційний суд керується такими міркуваннями. 
Відповідно до ст.65 СК України у редакції за станом на лютий 2015 року дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою ( ч.1).
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч.2).
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ч.3).
Велика Палата Верховного Суду виклала такі висновки щодо недійсності правочину, вчиненого одним із подружжя без згоди іншого подружжя.
Презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (див. постанови від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18), від 22 вересня 2022 року (справа № 125/2157/19), від 23 січня 2024 року (справа № 523/14489/15-ц)).
У цій справі позивач, обгрунтовуючи недійсність договору дарування спірної квартири (її частини) від 24 лютого 2015 року (хоча вимога про визнання правочину недійсним не заявлена), стверджував про те, що він як співвласник нерухомого майна не давав письмової згоди на відчуження квартири. 
На підтвердження відсутності своєї згоди на відчуження (дарування) спірної квартири позивач посилався на висновок експерта №456/659 від 31.05.2019 року судової почеркознавчої експертизи, виконаного у межах кримінального провадження № 12018170040003730 (т.2 а.с.2-5), згідно якого підпис і рукописний текст у заяві від 11 лютого 2015 року (т.1 а.с.9) про надання ОСОБА_8 згоди ОСОБА_2 на дарування спірної квартири ОСОБА_3 виконаний не ОСОБА_8 , а іншою особою.
Суд першої інстанції визнав цей письмовий доказ неналежним і не допустимим з огляду на відсутність кінцевого (остаточного) судового рішення у межах кримінального провадження і відсутність (неможливість встановити місце перебування) матеріалів кримінального провадження.
З таким висновком не можна погодитися з огляду на те, що висновок експерта (його завірена копія) надана суду експертною установою, яка проводила експертне дослідження (т.2 а.с.1); як слідує зі змісту висновку експерта, експертиза проведена на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 12 березня 2019 року; експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384, ст.385 КК України. Матеріали справи не містять відомостей про те, що призначення і проведення вказаної експертизи здійснено з порушенням вимог закону. 
Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений у межах кримінального провадження (див. постанови Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року (справа № 761/12898/16-ц), від 10 липня 2019 року (справа № 686/23256/16-ц), від 18 грудня 2019 року (справа № 522/1029/18), від 05 лютого 2020 року (справа № 461/3675/17), від 25 березня 2021 року (справа №752/21411/17), від 15 квітня 2021 року (справа № 759/15556/18), від  03 квітня 2024 року (справа № 522/16529/20), від 03 липня 2024 року (справа № 465/2710/20), від 20 листопада 2024 року (справа № 373/2163/21)).
З наведених мотивів висновок експерта № 456/659 від 31 травня 2019 року є належним і допустимим доказом у цьому спорі. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б спростовували або ж ставили під сумнів достовірність висновків експерта, тому апеляційний суд визнає доведеним те, що спірна квартира за договором дарування від 24 лютого 2015 року була відчужена без згоди ОСОБА_8 як її співвласника.
За обставинами справи – підроблений підпис і рукописний текст на заяві від імені ОСОБА_8 від 11 лютого 2015 року, укладення наступного договору дарування спірної квартири 03 березня 2015 року, за яким ОСОБА_3 , яка набула у власність спірну квартиру від своєї дочки ОСОБА_2 24 лютого 2015 року, знову подарувала її (спірну квартиру) своїй дочці, третя особа – контрагент за угодами – мати відповідачки, не могла не усвідомлювати, що спірна квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що її дочка ОСОБА_2 (особа, яка укладає договір), не отримала згоди на це ОСОБА_1 .
Враховуючи наведене, апеляційний суд визнає доведеним те, що спірна квартира була незаконно (без згоди співвласника) відчужена (подарована) 24 лютого 2015 року ОСОБА_2 на користь її матері ОСОБА_3 ; оскільки остання набула у власність спірну квартиру у незаконним спосіб (без згоди іншого співвласника), то подальше відчуження – повторне дарування квартири 03 березня 2015 року на користь ОСОБА_2 також не є законним. 
Вимога про витребування на користь позивача частини спірної квартири.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
У межах розгляду цієї справи встановлено, що спірна квартира була двічі відчужена безоплатно (подарована), при цьому первісний набувач – ОСОБА_3 , мати ОСОБА_2 , не могла не усвідомлювати, що квартира відчужується (дарується) на її користь без згоди іншого співвласника ОСОБА_1 . 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року (справа № 362/2707/19) викладений такий висновок: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
Таким чином, вимога про витребування частки у спільному майні відповідає критерію належного способу захисту порушеного права. 
Верховний Суд у постанові від 08 січня 2025 року (справа № 759/17710/22), посилаючись на висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, виснував таке:
«У справі, що переглядається Верховним Судом,  ОСОБА_1 заявив позовну вимогу про витребування спірного майна, а саме: квартири АДРЕСА_2, із чужого незаконного володіння кінцевого набувача ОСОБА_3, оскільки вважав, що це майно вибуло з його власності незаконно.
Така позовна вимога у розумінні приписів статей 387 і 388 ЦК України є  необхідним та ефективним способом захисту порушених прав особи, яка  вважає  себе власником спірного майна, що приводить до їх  поновлення.
При цьому норми частини першої статті 216 ЦК України у сукупності із  частиною третьою статті 215, частиною першою статті 225 ЦК України не можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним.
Апеляційний суд на вказане уваги не звернув, належним чином не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування  статей 387 і 388 ЦК України у  подібних правовідносинах, не дослідив належним чином доводи апеляційної скарги по суті спору, та дійшов помилкового висновку про те, що для пред`явлення позову про витребування від останнього набувача (ОСОБА_3) спірного майна без розгляду судом позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 червня 2022 року з  підстав, передбачених частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною першою статті 225 ЦК України, не може вважатись належним способом захисту.»
       З урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції для задоволення вимоги про витребування майна є достатнім встановити, що це майно (спірна квартира) набуте в особи, яка не мала права його відчужувати, тобто для задоволення такої вимоги не є обов?язковим рішення про визнання недійсним правочину, на підставі якого майно вибуло з володіння власника.
       Позовна вимога про визнання права власності на  спірної квартири не є ефективним способом захисту, так як відповідно до норм СК України право спільної сумісної власності презюмується, а рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Щодо строків давності.
На спірні правовідносини розповсюджується правило, передбачене ч.1 ст.261 ЦК України, про те, що перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Доводи відповідачки ОСОБА_2 , з якими погодився суду першої інстанції, про те, що перебіг строку давності у цьому спорі слід обраховувати з дати розірвання шлюбу між сторонами (11 травня 2016 року), що слугувало підставою для поділу спільного майна подружжя, і було здійснено сторонами у добровільному порядку 28 вересня 2017 року за безпосередньої участі ОСОБА_1 , не можна визнати обгрунтованими.
Договір поділу спільного майна колишнього подружжя від 28 вересня 2017 року (т.1 а.с.83-84) стосується лише одного із об?єктів спільної власності подружжя – квартири АДРЕСА_4 , у договорі відсутня указівка та/або застереження про те, що поділом цього об?єкта спільної власності сторони вирішують усі майнові питання стосовно усього спільного майна колишнього подружжя. 
Відсутність з боку ОСОБА_1 будь-яких претензій до ОСОБА_2 з приводу спірної квартири, де остання мешкає, (т.1 а.с.81) також не може свідчити про те, що ОСОБА_1 знав або мав знати про укладення договору дарування спірної квартири, адже співвласники за усною чи мовчазною згодою можуть користуватися об?єктами спільної власності кожен окремо певним об?єктом або разом і такий стан речей не є порушенням права співвласника.
Інших належних, допустимих і достатніх доказів (з урахуванням встановлених фактичних обставин) про те, ОСОБА_1 знав або об?єктивно мав знати про укладення між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договору дарування спірної квартири суду не надано. 
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме витребувати з незаконного володіння  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1  1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 . 

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Згідно п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , подаючи позовну заяву до суду, сплатив 3 525 грн судового збору (т.1 а.с.1) Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, сплатив 5 235 грн (т.2 а.с.227).
Позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені частково. Відсоток задоволених позовних вимог встановити неможливо.
Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з ОСОБА_2 (3 525 + 5 235) /2 = 8 760/2 = 4 380 грн судових витрат.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд   
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м.Полтави від 23 травня 2025 скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 . 

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 380 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 08 грудня 2025 року.

Головуючий суддя                                                  О.А. Лобов

Судді:                                                                              О.В. Чумак

                                                                                            В.М.Триголов