Справа № 944/2986/22 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П. 
Провадження № 22-ц/811/1976/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: ОСОБА_1 та його представника – Михалевського 
Ю.Р., представників Природнього заповідника «Розточчя» –
Скольського І.М., Шутяк С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Природного заповідника «Розточчя», Міністерства освіти і науки України про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Природного заповідника «Розточчя», Міністерства освіти і науки України про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обгрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що наказом Львівського національного лісотехнічного університету №5 від 26.01.1998 за результатами проведеного конкурсного відбору його призначено на посаду директора Природного заповідника «Розточчя». На підставі наказу Львівського національного лісотехнічного університету №230 від 02.10.2002 він був переведений на посаду проректора з адміністративно- господарської роботи. 23.11.2009 наказом Національного лісотехнічного університету України №Н-84 його було переведено на посаду директора Природного заповідника «Розточчя» за строковим трудовим договором з 01.12.2009 по 30.11.2010. 01.12.2010 між ним та Національним лісотехнічним університетом було укладено Контракт № 3, за умовами якого його призначено на посаду директора природного заповідника «Розточчя». Зазначений контракт укладено на строк з 01.12.2010 по 01.12.2015. У випадку продовження виконання працівником трудових обов`язків і за відсутності вимог сторін Контракту №3 від 01.12.2010 про його припинення після закінчення його строку, такий трудовий договір вважається продовженим на невизначений строк. З моменту закінчення строку дії Контракту №3 від 01.12.2010 він з 02.12.2015 безперервно виконував трудові обов`язки директора Природного заповідника «Розточчя». Проте, наказом Міністерства освіти та науки України «Про оголошення конкурсного відбору керівника Природного заповідника «Розточчя» №488-к від 03.12.2021 було оголошено конкурсний відбір на заміщення посади директора Природного заповідника «Розточчя». 23.12.2021 комісією з конкурсного відбору керівника природного заповідника «Розточчя» прийнято рішення про визначення переможцем конкурсного відбору керівника Природного заповідника «Розточчя» Данчука О.Т. – доцента кафедри лісових культур і лісової селекції Державного вищого навчального закладу «Національний лісотехнічний університет України». 11.02.2022 Міністерство освіти і науки України винесено наказ «Про призначення директора Природного заповідника «Розточчя» №34-к, яким призначено Данчука О.Т. директором ПЗ «Розточчя». 14.02.2022 внесені відомості до Єдиного реєстру юридичний осіб та фізичних-осіб підприємців та громадських формувань про нового директора ПЗ «Розточчя» - Данчука О.Т.
Вважає, що усунення його з посади директора відбулось з порушенням вимог Закону, оскільки, в період з 02.12.2015 по 16.02.2022 вимог про припинення трудових відносин не висувалось. Він виконував трудові обов`язки директора Природного заповідника «Розточчя» після закінчення строку Контракту. На офіційному веб-сайті Міністерства освіти і науки України в рубриці «Перелік наукових установ та державних підприємств, що належать до сфери управління МОН» (https://mon,gou.ua/ua/ministerstvo/gromadskosti/korisni-resursi/naukovi-sajti) вказано, що директором ПЗ «Розточчя» є Бовт Я.С. МОН України не видавало наказ про його звільнення з посади директора ПЗ «Розточчя» та будь-які публікації на офіційному сайті МОН України про такий наказ відсутні. У його трудовій книжці відсутні будь-які записи за період з 2015 року по даний момент про припинення трудових відносин з МОН України. В публікаціях, що перебувають в загальному доступі в мережі Інтернет, про Природний заповідник «Розточчя» за період з 2016 по 2022 роки він згадується виключно як керівник та директор. З довідки №7 від 28.01.2022 вбачається, що йому, як директору ПЗ «Розточчя», за період з 01.12.2015 по 28.01.2022 виплачувалась заробітна плата, визначена штатним розписом Природнього заповідника «Розточчя», затвердженого Міністерством освіти і науки України за відповідний рік. Із штатних розписів Природного заповідника «Розточчя» за 2015, 2016, 2017, 2021 роки, вбачається, що такі були складені і підписані адміністрацією ПЗ «Розточчя», в тому числі, ним як директором. Вказані штатні розписи були затверджені заступниками Міністра освіти і науки України. Таким чином, з 01.12.2015 по 16.02.2022 він безперервно виконує обов`язки директора Природного заповідника «Розточчя». Протягом строку виконання ним посадових обов`язків директора природного заповідника «Розточчя» з 01.12.2010 по теперішній час Міністерством освіти і науки України наказу на звільнення його з посади директора природного заповідника «Розточчя» від МОН України не надходило. Внаслідок незаконного проведення конкурсного відбору на заміщення посади директора ПЗ «Розточчя» та призначення нового директора без його відома і без законної підстави, він фактично був незаконно звільнений з посади директора ПЗ «Розточчя».
З огляду на вказане, позивач просив задовольнити позов та поновити його на посаді директора Природного заповідника «Розточчя», стягнути з Природного заповідника «Розточчя» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 15.02.2022 по час ухвалення судового рішення. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06.05.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено. 
Рішення суду в частині відмови у задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що протягом строку виконання ним посадових обов`язків директора природного заповідника «Розточчя» з 01.12.2010 по теперішній час Міністерством освіти і науки України наказу на звільнення його з посади директора природного заповідника «Розточчя» від МОН України не надходило. Внаслідок незаконного проведення конкурсного відбору на заміщення посади директора ПЗ «Розточчя» та призначення нового директора без його відома і без законної підстави, він фактично був незаконно звільнений з посади директора ПЗ «Розточчя». Відповідно до наказу «Про призначення директора Природнього заповідника Розточчя» №34-к від 11.02.2022, ОСОБА_2 призначено директором ПЗ «Розточчя» з 14.02.2022 востаннє йому було сплачено аванс по заробітній платі за лютий 2022, після чого виплату заробітної плати було припинено. Однак, вказані обставини були доведені до його відома тільки з моменту отримання відзиву на позовну заяву в межах провадження Львівського окружного адміністративного суду по справі №380/4112/22. Відтак, період вимушеного прогулу в даному випадку варто обраховувати з 15.02.2022. З довідки, надісланої на його електронну адресу, вдалось встановити, що за період з вересня 2021 по лютий 2022 ПЗ «Розточчя» середня нарахована та виплачена йому заробітна плата становить 16 892,44 грн. 
Просить рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог.
Від Міністерства освіти і науки Українита Природнього заповідника «Розточчя» надійшли письмові відзиви на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник – Михалевський Ю.Р. підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній; представники Природнього заповідника «Розточчя» – Скольського І.М., ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Представник Міністерства освіти України у судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, тому його неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що відповідно до наказу ректора Національного лісотехнічного університету України № Н-84 від 23.11.2009 проректора з адміністративно-господарської роботи університету ОСОБА_1 переведено на посаду директора Природного заповідник «Розточчя» за строковим трудовим договором з 01.12.2009 по 30.11.2010, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці ОСОБА_1 за № 18.
01.12.2010 між Національним лісотехнічним університетом України та ОСОБА_1 укладено контракт №3, відповідно до умов якого ОСОБА_1 призначено на посаду директора природного заповідника «Розточчя» на строк з 01.12.2010 по 01.12.2015.
Судом першої інстанції також встановлено, що в трудовій книжці позивача немає записів про укладення згаданого контракту, видання наказу та/чи призначення ОСОБА_1 на посаду директора Заповідника.
На момент укладення контракту із ОСОБА_4 . Природний заповідник «Розточчя» перебував у підпорядкованості Національного лісотехнічного університету України відповідно до Положення про природний заповідник «Розточчя», затвердженого Міністром охорони навколишнього середовища та ядерної безпеки України від 26.02.1999.
01.12.2011 Міністерством екології та природних ресурсів України винесено наказ № 501 «Про затвердження Положення про природний заповідник «Розточчя» у новій редакції. Відповідно до вказаного Положення Природний заповідник «Розточчя» перейшов у підпорядкування Міністерства освіти і науки України.
До 2011 року природний заповідник «Розточчя» був структурним підрозділом Державного вищого навчального закладу «Національний лісотехнічний університет України». Право першого підпису на всіх документах, зокрема фінансових, в органах Казначейства з 2011 року оформлено на ОСОБА_5 , якого МОН не призначало на посаду Заповідника.
На підставі службової записки заступника Міністра з питань Європейської інтеграції Шкуратова О. від 22.11.2021 № 1/50-вн-21 скерованої т.в.о. Міністра освіти і науки України Вітренку А. внесено пропозиції щодо доручення департаменту кадрового забезпечення оголосити конкурс на заміщення посади керівника природного заповідника «Розточчя», з посиланням на те, що кандидат на заміщення посади керівника зазначеної установи повинен мати науковий ступінь не нижче кандидата наук або доктора філософії.
На основі службової записки МОН України видало наказ від 03.12.2021 № 488-к «Про оголошення конкурсного відбору керівника Природного заповідника «Розточчя», яким оголосило конкурсний відбір на заміщення посади керівника Заповідника.
23.12.2021 комісія з конкурсного відбору керівника природного заповідника «Розточчя», оформленого Протоколом, визначила переможцем конкурсного відбору ОСОБА_2 – доцента кафедри лісових культур і лісової селекції державного вищого навчального закладу «Національний лісотехнічний університет України» і призначила його директором природного заповідника «Розточчя».
Наказом від 11.02.2022 № 34-к Міністерство освіти та науки України призначило Данчука О.Т., кандидата сільськогосподарських наук, доцента, директором природного заповідника «Розточчя» строком на п`ять років з 14.02.2022 по 13.02.2027 як переможця конкурсного відбору на умовах, викладених у контракті (який укладений з МОН України 11.02 2022).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08.09.2022 у справі №380/4112/22, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача природний заповідник «Розточчя», про визнання протиправним та скасування наказу МОН України «Про оголошення конкурсного відбору керівника Природного заповідника «Розточчя»» № 488-к від 03.12.2021 та протоколу Комісії з проведення конкурсного відбору керівника природного заповідника «Розточчя» від 23.12.2021.
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)). 
Принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивач вправі збільшити або зменшити розміру позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 2 частини другої статті 49 ЦПК України).
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі (частини третя статті 49 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини перша, шоста статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 220/421/17 (провадження № 14-603цс18) вказано, що «позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. […] Частиною першою, шостою статті 367 та частиною першою статті 368 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та в межах заявлених позовних вимог. Змінювати за власним розсудом предмет і підставу позову суд апеляційної інстанції не уповноважений».
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Переглядаючи рішення суду в цій частині, апеляційний суд виходить з такого.
У цій справі ОСОБА_1 просив стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.02.2022 по час ухвалення судового рішення відповідно до положень ч.2 ст. 235 КЗпП України. Із позовної заяви вбачається, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач обґрунтовував незаконністю його звільнення з роботи.
У встановленому законом порядку ОСОБА_1 не змінював предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.
В апеляційній скарзі позивач вказав на те, що однією з обставин, на яку він покликався в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, був факт затримки видачі наказу про його звільнення, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст.235 КЗпП України. 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, зазначені доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення викладені ним у письмових поясненнях, поданих до суду першої інстанції. 
Колегія суддів звертає увагу, що позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти, зокрема, розмір та підставу вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд не має повноважень самостійно формулювати позовні вимоги замість позивача. Тому саме лише посилання на ч.5 ст. 235 КЗпП України та відповідне обґрунтування підстав для стягнення середнього заробітку у письмових поясненнях, не є підставою для вирішення судом питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, якщо така позовна вимога не заявлена.
З огляду на вказане, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у рішенні суду про відсутність підстав для розгляду вказаних доводів позивача, оскільки такі не є позовними вимогами.
Правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 377/169/20, на яку покликається позивач, не є релевантними для цієї справи та не підлягають застосуванню, оскільки у справі № 377/169/20 Верховний Суд зробив висновок про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиконанням обов`язку звільнити його у зв`язку із закінченням строку дії контракту, тоді як у даній справі ОСОБА_1 не заявляв таких вимог.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач не оскаржував рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, тому відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст. 235 КЗпП України, оскільки такі є похідними вимогами. 
З огляду на вказане підстав для скасування рішення суду в оскаржуваній частині колегія суддів не вбачає.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 30.01.2026

Головуючий  

Судді