РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

26 січня 2026 року	Справа №160/25569/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення №166/47 від 21.02.2024р., зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
08.09.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Дніпровської міської ради та просить:
- визнати неправомірним з часу його прийняття та скасувати рішення Дніпровської міської ради №166/47 від 21.02.2024р. «Про відмову ОСОБА_1 у затвердженні наданого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з кадастровим №1210100000:03:129:0005 площею 0,10 га;
- зобов`язати відповідача затвердити наданий ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з кадастровим №1210100000:03:129:0005 площею 0,10 га.
03.11.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав заяву про доповнення до адміністративного позову у цій справі, в якій просив:
- прийняти доповнення до позову для спільного розгляду у справі №160/25569/25 з первісними вимогами, заявленими 06.09.2025 року;
- визнати неправомірним з часу його прийняття та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 22.09.2021 року №415/10 в частині підпункту 1.50 пункту 1.2 розділу 1.
Ухвалою суду від 19.12.2025р. зазначена заява позивача в частині доповнення до адміністративного позову, через пропуск строків звернення до суду, встановлених ст.122 КАС України, була залишена без руху на підставі ч.6 ст.161, ч.1 ст.123 КАС України.
Ухвалою суду від 13.01.2026р. зазначена заява позивача про доповнення до адміністративного позову від 03.11.2025р. в частині оскарження рішення Дніпровської міської ради №415/10 від 22.09.2021р. повернута позивачеві на підставі п.9 ч.4 ст.169, ч.2 ст.123 КАС України.
Відтак, у межах даного спору підлягають вирішенню лише позовні вимоги позивача, які викладені у позовній заяві від 06.09.2025р., поданій позивачем до суду 08.09.2025р. та стосуються оскарження рішення Дніпровської міської ради №166/47 від 21.02.2024р.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за ч.8, ч.10 ст.186 Земельного кодексу України передбачені виключні підстави для відмови у погодженні та затвердженні проекту землеустрою, а саме: невідповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів або містобудівній документації. Позивач зазначив, що розроблений ним проект землеустрою з урахуванням містобудівних умов і обмежень, отриманий ним від Голов АПУ ДМР 01.09.2021р. пройшов відповідне погодження, а відтак, вважається таким, що відповідав генеральному плану міста Дніпра, затвердженому рішенням ДМР від 02.09.2020р. №84/60, включення земельної ділянки позивача по пров. Радіо, до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові згідно рішення Дніпровської міської ради від 22.09.2021р. №415/10, не є містобудівною документацією, не може її підміняти, суперечить генплану міста Дніпра тому вважається нікчемним і не підлягає застосуванню. Відповідно, позивач вважає, що оспорюване рішення суперечить ч.8, ч.10 ст.186 ЗК України, оскільки не містить виключних підстав для відмови в погодженні та затвердженні документації із землеустрою, а саме: невідповідність містобудівної документації, яка передбачає забудову земельної ділянки в межах її цільового призначення згідно генеральному плану розвитку міста Дніпра. Також позивач вказав і на те, що до дій та рішень відповідача висуваються вимоги щодо їх послідовності і передбачуваності, дотримання загального принципу правової визначеності та європейських принципів належного врядування, оскільки рішенням відповідача №48/64 від 03.06.2015р. йому був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га (для передачі у власність) за кадастровим №1210100000:03:129:0005 за адресою: АДРЕСА_2 , листом ДМР №6/8-97 від 06.12.2019р. відповідач надав йому гарантії затвердження розробленого на його замовлення проекту землеустрою, відтак, на переконання позивача, дотримуючись вимог законності своїх дій, відповідач мав виходити із того, що вказане рішення ДМР (№48/64 від 03.06.2015р.) підлягало безумовній реалізації для логічного закінчення розпочатої згідно із законом процедури набуття позивачем права власності на земельну ділянку, створену ним у 2001 році, проте, наведене рішення ДМР, яке не втратило чинності та не було скасовано в судовому порядку, відповідачем не виконано, що негативно вплинуло на права позивача через відсутність офіційно закріпленого права власності на вказану земельну ділянку, вважає, що відповідач фактично ухилився від завершення процедури набуття позивачем земельної ділянки у власність, що є свавільним порушенням його майнових прав – права на отримання у власність земельної ділянки, у зв`язку з чим просив застосувати статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, рішення Конституційного Суду №7-рп/2009 від 16.04.2009р. у справі №1-9/2009 щодо гарантій стабільності суспільних відносин та заборону органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни з урахуванням того, що існуюче становище не може бути погіршене прийняттям більш пізнішого рішення, а також врахувати правові позиції Верховного Суду, висловлені у його постановах від 01.05.2025р. у справі №380/5886/22, від 18.03.2025р. у справі №300/461/22 та інших, які наведені у позові, судову практику ЄСПЛ, що стосується «легітимних очікувань особи». За викладеного, позивач вважає, що оспорюваним рішення Дніпровської міської ради від 21.02.2024р. №166/47 порушені його майнові права, які потребують судовому захисту згідно п.8 ст.13 Статуту територіальної громади міста Дніпра.
Ухвалою суду від 06.10.2025р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 04 листопада 2025 року та зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності прийняття оспорюваного рішення, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду була отримана відповідачем у його електронному кабінеті 08.10.2025р. (у робочий час), що підтверджується змістом довідки про доставку електронного листа, яка наявна в матеріалах справи, та є належним повідомленням відповідача про дату та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 КАС України.
На виконання вимог зазначеної ухвали суду, через систему «Електронний суд» 22.10.2025р. від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач проти позову заперечував, просив застосувати до позовної заяви у цій справі наслідки пропуску строку звернення з позовом до суду та залишити позов без розгляду відповідно до ст.ст.122, 123 КАС України посилаючись на те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правоустановлюючим документом та не надає особі право на розпорядження земельною ділянкою про що свідчить і правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 14.04.2021 року у справі №570/6351/18, від 15.06.2021 року у справі №635/2555/16, від 09.06.2021 року у справі №128/1329/18; земельна ділянка з кадастровим номером 1210100000:03:129:0005 є комунальною власністю Дніпровської міської територіальної громади та з урахуванням того, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради згідно п.34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тому правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування; отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з правомірністю його прийняття згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.11.2018р. у справі №826/5735/16, від 17.10.2018р. у справі №380/624/16-ц; відповідно до графічних матеріалів земельної ділянки, які позивач мав намір приватизувати, розташовані на схилі яру, а отже забудова цієї земельної ділянки може призвести до техногенної та екологічної катастрофи щодо зсуву ґрунтів та спровокувати процес руйнування житлових будинків інших мешканців даного провулку, у зв`язку з цим відповідачем було прийнято рішення ДМР від 22.09.2021р. №415/10 «Про внесення змін до рішень міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові», де пунктом 1.50 доповнено перелік земельних ділянок, які не підлягають забудові, земельною ділянкою у районі пров. Радіо, зазначене рішення ДМР позивачем було оскаржено в судовому порядку у справі №160/9915/21 та за результатами її розгляду постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.09.2022 позивачеві у задоволенні позову було відмовлено у повному обсязі; незважаючи на вказані обставини, позивач у липні 2022 року все одно звернувся до міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 1210100000:03:129:0005 та за результатами його розгляду оспорюваним рішенням від 21.02.2024р. №166/47 позивачеві було відмовлено у його затвердженні згідно п.1.2 рішення ДМР від 22.09.2021 року №415/10 з підстав того, що вказану земельну ділянку було віднесено до земельних ділянок, які не підлягають забудові, що не відповідає вимогам чинної містобудівної документації та є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою відповідно до ч.15 ст.123 Земельного кодексу України. Щодо публікації оскаржуваного рішення на офіційному сайті міської ради, то представник відповідача зазначив, що позивач був обізнаний про наявність рішення міської ради №166/47, оскільки його проект був оприлюднений на офіційному сайті міської ради 01.02.2024, оприлюднення прийнятого рішення на відповідному сайті мало місце 28.02.2024, що підтверджено листом департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів ДМР від 22.10.2025р. №2/2-43, також про наявність оспорюваного рішення позивач був повідомлений у відзиві виконавчого комітету ДМР по справі №160/7855/25, де учасниками справи є позивач і ДМР; позивачеві було відомо і про наявність спірного рішення з виконавчого провадження №73828312, де він був стягувачем, тому вважає, що позивач мав подати позов до 28.08.2024, натомість з цим позовом звернувся лише 08.09.2025р., тобто, з пропуском строку звернення до суду та відсутності поважних причин, що є підставою для залишення такого позову без розгляду відповідно до ст.123 КАС України. Тому, на переконання відповідача, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. У додаткових поясненнях від 03.12.2025р. представник відповідача послався на ті ж обставини та підстави, які викладені були у відзиві на позов, додатково пояснив, що графічні матеріали, які свідчать про те, що земельна ділянка розташована на схилі яру та її забудова призведе до техногенної та екологічної катастрофи щодо зсуву ґрунтів та спровокувати процес руйнування житлових будинків інших мешканців даного провулку, про які йшла мова у відзиві на позов, є додатками до рішення ДМР від 22.09.2021 №415/10, яке було предметом судового спору та адміністративним судом зазначене рішення за вищезгаданим судовим рішенням у справі №160/9915/21 було визнано законним.
У відповіді на відзив від 03.11.2025р. позивач вказав на відсутність у відзиві на позов заперечень відповідача щодо наведених позивачем правових підстав позову, оскільки у ньому не зазначено у чому саме надана позивачем документація із землеустрою (проект) не відповідала вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівній документації, при цьому, відповідач не заперечував того факту, що наданий позивачем проект із землеустрою пройшов необхідне узгодження та відповідав існуючій містобудівній документації, а саме: наданим Голов АПУ ДМР 01.09.2021р. містобудівним умовам і обмеженням, а також Генеральному плану розвитку міста Дніпро, затвердженому рішенням ДМР від 02.09.2020 №84/60.
Також у додаткових поясненнях від 20.12.2025р., доповненнях до додаткових пояснень від 22.12.2025р. позивач зазначив, що основою містобудівної документації є Генеральний план та План зонування територій міста Дніпра із відображенням існуючого статусу території по пров. Радіо на момент судового розгляду справи за якими територія пров. Радіо була віднесена до категорії існуючої садибної забудови із зональним коефіцієнтом Ж-1, а відтак, вважає, що оспорюване рішення від 21.02.2024р. було прийнято всупереч Генерального плану та Плану зонування територій міста Дніпра, оскільки як на момент прийняття спірного рішення, так і станом на 19.12.2025р. статус земельної ділянки 1210100000:03:129:0005 площею 0,10 га залишається незмінним згідно електронного ресурсу: https://dniprorada.gov.ua/uk/page/plan-zonuvannya-teritorii-mista#gsc.tab=0 у зв`язку із чим просив дослідити цей електронний доказ, взяти його до уваги та надати оцінку оскаржуваному рішенню, з огляду на їх зміст та існуючий правовий статус території пров. Радіо станом на момент його прийняття – 21.02.2024р. та на момент судового розгляду цієї справи.
У клопотанні від 02.01.2026р. позивач просив при розгляді справи та винесення остаточного рішення за його позовом застосувати сформовані правові висновки Верховного Суду, які є релевантними до застосування у спірних правовідносинах у даній справі, а саме: щодо істотності порушення права внаслідок прийняття рішення суб`єктом владних повноважень – висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 29.02.2024 року у справі №420/6303/20, від 04.08.2023 року у справі №320/9672/21; щодо застосування норм права у справах про визнання незаконним акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування – у постановах Верховного Суду від 20.08.2019р. у справі №911/714/18, від 13.10.2020р. у справі №911/1413/19, від 26.08.2021р. у справі №924/949/20, від 10.01.2023р. у справі №297/2159/17 та у постанові від 03.08.2022р. у справі №676/3272/19; щодо застосування ч.6 ст.186-1 ЗК України – у постановах Верховного Суду від 30.10.2018р. у справі №820/4852/17, від 06.06.2019р. у справі №808/4158/17, від 10.05.2023р. у справі №160/3838/20; щодо генерального плану територій як основного містобудівного документу та наслідків порушення порядку встановлення і зміни цільового призначення земель – висновки у постанові Верховного Суду від 19.06.2024р. у справі №320/10145/21.
03.12.2025р. представник відповідача через систему «Електронний суд» подав до суду клопотання про долучення доказів та, посилаючись на те, що на адресу департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради надійшов лист ОСОБА_2 з проханням долучити до матеріалів справи колективне звернення мешканців АДРЕСА_1 у порядку ст.44 КАС України, просив долучити вказаний лист до матеріалів справи та врахувати даний доказ при розгляді справи.
Розглянувши вищенаведене клопотання, вивчивши докази на його підтвердження, суд не находить підстав для його задоволення та вважає за необхідне відмовити у долученні до матеріалів даної справи, зокрема, листа ОСОБА_2 в якості колективного звернення мешканців АДРЕСА_1 , з огляду на те, що по-перше, останній та мешканці провулку Радіо не є учасниками спору у даній справі (про що останньому суд уже повідомив листом від 07.11.2025р.), тому такі особи не наділені процесуальними правами надавати пояснення у даній справі у спосіб, обраний відповідачем, а саме: подання таких пояснень до суду через представника відповідача суперечить вимогам процесуального законодавства; по-друге, у даному випадку, представник відповідача допустив порушення процесуальних приписів, оскільки норми ст.44 КАС України долучення доказів у наведений вище спосіб не передбачають, з урахуванням того, що відповідачем не обґрунтовано, що підтверджують дані докази у контексті спірного предмету спору (правомірності прийняття відповідачем оспорюваного рішення); по-третє, представник відповідача, подаючи такі копії документів в якості доказів до суду, не звернув уваги на те, що ці докази (лист ОСОБА_2 з колективними зверненнями) уже були повернуті самостійно судом згідно листа суду від 07.11.2025р. за вих. №81531/25, що свідчить про безпідставне ігнорування відповідачем змісту наведеного листа суду та є порушенням відповідачем ст.44 КАС України; по-четверте, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, виконуючи свої функції, не може втручатися у правовідносини громадян, між якими виникли суперечки з приводу користування земельними ділянками, суд роз`яснює відповідачеві, що такі спори мають вирішуватися у порядку цивільного судочинства, а не відповідачем; по-п`яте, предметом спору у цій справі є правомірність прийняття відповідачем (як суб`єктом владних повноважень) оспорюваного рішення від 21.02.2024р. за встановленою законом процедурою, яке стосується лише прав та інтересів позивача, тому лист ОСОБА_2 з колективним зверненням адресоване суду не може підтверджувати правомірність прийняття оспорюваного рішення, відтак, не є належним доказом у даних правовідносинах, які склалися між позивачем та міською радою у розумінні ст.73 КАС України, тому залученню до матеріалів та врахуванню при розгляді даної справи не підлягають.
Також, вирішуючи клопотання представника відповідача, висловлене у відзиві на позов, з приводу застосування до даної позовної заяви у цій справі наслідки пропуску строку звернення з позовом до суду та залишення позову без розгляду відповідно до ст.122, 123 КАС України, суд не находить підстав для його задоволення, виходячи з наступного.
Як свідчать матеріали справи питання дотримання позивачем строків звернення до суду, встановлених ст.122 КАС України, судом вирішувалося на стадії відкриття провадження у даній справі та позовну заяву позивача було залишено з цих підстав без руху, запропоновано позивачеві надати докази отримання оспорюваного рішення та заяву про поновлення пропущеного строку звернення з даним позовом у відповідності до вимог ч.1 ст. 123, ч.6 ст.161 КАС України про що свідчить зміст ухвали суду від 25.09.2025р. у цій справі.
На виконання вимог згаданої ухвали суду позивачем була надана заява про поновлення пропущеного строку від 26.09.2025р. посилаючись на те, що оспорюване рішення він отримав лише 03.09.2025р. в якості вкладення у рекомендоване поштове відправлення №0601186339405, про що свідчить доданий до заяви копія трекінгу поштового відправлення.
Ухвалою суду від 06.10.2025р. у даній справі було вирішено заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом розглянути після надання відповідачем доказів направлення та вручення позивачеві оспорюваного рішення або його оприлюднення у встановленому законодавством порядку, при цьому, зазначеною ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі та у порядку ст.80 КАС України у відповідача були витребувані вищенаведені докази, у тому числі, і докази оприлюднення оспорюваного рішення у встановленому законодавством порядку, що підтверджується змістом ухвали суду від 06.10.2025р.
На виконання вимог ухвали суду, 22.10.2025р. відповідачем разом з відзивом на позов суду був наданий скріншот, який не містив відповідної дати його оприлюднення на сайті міської ради, а також лист Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів наданий директору департаменту правового забезпечення, у якому містилася інформація про оприлюднення оспорюваного рішення на офіційному веб сайті міської ради 28.02.2024, підписаного керуючим справами А. Кучеренко, та який не містив ні дати, ні номеру.
У зв`язку із фактичним невиконанням відповідачем вимог ухвали суду у наведеній частині ухвалою суду від 05.12.2025р. наведені вище докази судом були визнані неналежними, оскільки листи між структурними підрозділами, у яких міститься така інформація (без номера, без дати) не є доказами фактичного оприлюднення такого рішення на сайті та повторно у відповідача витребувані вказані вище докази.
Незважаючи на згадані вище висновки суду, викладені в ухвалі суду від 05.12.2025р., та ігноруючи їх взагалі, на виконання вимог згаданої ухвали суду, представником відповідача 10.12.2025р. до суду була подані листи структурних підрозділів міської ради, які вели між собою переписку, та які містили інформацію про оприлюднення оспорюваного рішення 28.02.2024р., тобто, відповідачем були надані листи аналогічного змісту, тільки з датами їх складання та номерами реєстрації, які в ухвалі суду уже визнавалися судом неналежними доказами, оскільки належними доказами мають бути лише відомості із офіційного сайту міської ради із зазначенням дати його фактичного оприлюднення.
Таких доказів відповідачем суду так і не було надано.
У зв`язку із наведеними встановленими судом обставинами, ухвалою суду від 19.12.2025р. враховуючи відсутність доказів направлення/вручення, оприлюднення на офіційному сайті міської ради оспорюваного рішення, ці причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом судом визнані поважними, заяву позивача було задоволено, поновлено строк звернення до суду з цим позовом в частині визнання неправомірним та скасування рішення міської ради від 21.02.2024р. №166/47 на підставі ст. 121 КАС України.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача, викладене у відзиві на позов, про застосування наслідків пропуску строку звернення з позовом до суду та залишення позову без розгляду відповідно до ст.122,123 КАС України, є неспроможним, спростовуються вищенаведеними обставинами та проаналізованими доказами, у зв`язку із чим у його задоволенні відповідачеві слід відмовити.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку з великим навантаженням та перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічних відпустках, ухвалою суду від 26.01.2026р. розгляд даної справи було продовжено до 26.01.2026р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 26.01.2026р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , є учасником бойових дій, особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, про що свідчать копія паспорту позивача серії НОМЕР_1 від 21.08.2008р., копія посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.03.2020р. та копія посвідчення серії НОМЕР_3 від 18.09.2015р.
03.06.2015р. рішенням Дніпропетровської міської ради УІ скликання №48/64 було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) як учасникам антитерористичної операції та членам їх сімей у м. Дніпропетровську, зокрема, ОСОБА_1 площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 , згідно змісту копії наведеного рішення та додатку до нього.
На виконання вищенаведеного рішення ДМР від 03.06.2015р. №48/64 (щодо надання позивачеві дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки), на замовлення ОСОБА_1 було здійснено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , вказаний проект землеустрою був переданий від виконавця (ФОП ОСОБА_3 ) до замовника ( ОСОБА_1 ) 12.11.2021р., що підтверджується копією Акту передачі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно договору №ЗВ-47-21 від 03 лютого 2021 року.
Далі, 14.04.2021р. розпорядженням Дніпровського міського голови за №202-р «Про проведення громадських слухань щодо освоєння вільних від забудови земельних ділянок у районі пров. Радіо (Соборний район) для розміщення садибної житлової забудови» керуючись, зокрема, ст.12 Закону України «Про стратегічну екологічну оцінку» на підставі листа департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 23.03.2021 вх. №8/1550 на 19.04.2021 з 16.00 до 18.00 були призначені громадські слухання щодо освоєння від забудови земельних ділянок у районі пров. Радіо (Соборний район) для розміщення садибної житлової забудови, що підтверджується копією цього розпорядження наявного у справі.
22.09.2021р. на підставі листа головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами від 01.10.2020 вх. №8/5076 Дніпровською міською радою УІІІ скликання було прийнято рішення за №415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» були внесені зміни до згаданого рішення міської ради, за змістом п.1.2 якого доповнено перелік земельних ділянок, які не підлягають забудові, зокрема, підпунктами – 1.50 Земельна ділянка у районі пров. Радіо, про що свідчить зміст його копії. 
Вказане рішення міської ради від 21.09.2021р. за №415/10 позивачем було оскаржено у судовому порядку та за результатами судового розгляду постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022р. у справі №160/9915/21 у задоволенні позову про визнання неправомірним та скасування рішення міської ради №415/10 позивачеві було відмовлено у повному обсязі.
Дане судове рішення набрало законної сили 29.09.2022 року.
Незважаючи на наведені обставини, 19.07.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровської міської ради з клопотанням (вх. №36/1151) стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується матеріалами справи та не заперечується учасниками справи.
У відповідь на зазначене клопотання, 11.08.2022р. листом №8/7-971 Дніпровська міська рада повідомила позивача про те, що ураховуючи рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» земельна ділянка у районі пров. Радіо не підлягає забудові, тому розміщення житлового будинку на зазначеній території не відповідає вимогам чинної містобудівної документації, державним стандартам та правилам, тому правові підстави для підготовки проекту рішення міської ради стосовно затвердження проекту землеустрою у міської ради відсутні, про що свідчить зміст копії наведеного листа міської ради.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність міської ради щодо не розгляду його клопотання від 19.07.2022р. за вх. №36/1151 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскаржив її у судовому порядку за наслідками якого рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.11.2022 року у справі №160/13093/22 позовні вимоги позивача були задоволені, визнано неправомірною бездіяльність міської ради щодо не розгляду згаданого вище клопотання позивача та зобов`язано міську раду розглянути клопотання позивача та прийняти відповідне рішення.
Згадане судове рішення згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної сили 20.12.2022р. 
Далі, на виконання вищенаведеного судового рішення у примусовому порядку, Дніпровською міською радою УІІІ скликання, на підставі виконавчого листа від 09.11.2023р. № 160/13093/22, клопотання ОСОБА_1 від 19.07.2022р. вх. №36/1151, ураховуючи витяг з містобудівної документації головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.09.2021 №17/31-687, рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» 21.02.2024 року було прийняте рішення за №166/47 про відмову ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 .
За змістом копії пункту 1 наведеного рішення ДМР від 21.02.2024 №166/47 позивачеві було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з тим, що розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), які згідно з п.1.2 рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 віднесено до земельних ділянок, які не підлягають забудові, що не відповідає вимогам чинної містобудівної документації та є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідно до ч.15 ст.123 Земельного кодексу України, що підтверджується копією наведеного рішення міської ради, наявного у справі.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Дніпровської міської ради від 21.02.2024р. №166/47 про відмову позивачеві у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по пров. Радіо (Соборний район), позивач, з метою захисту своїх майнових прав, звернувся з даним позовом до суду.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
У частинах першій, другій, третій статті 78 Земельного кодексу України (далі – ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Держава є самостійним суб`єктом права власності на землю, яка реалізує це право через органи державної влади на землі державної власності.
Згідно з частиною першою статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до статті 116 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення (частина четверта статті 116 ЗК України).
Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.
За змістом частини шостої статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України).
За змістом ч.9 та ч. 10 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина 11 статті 118 ЗУ України).
За приписами ч.1 ст.123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина 15 ст.123 ЗК України).
Згідно вимог ч.8 ст.186 ЗК України передбачено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.
Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію ( частина 10 ст.186 ЗК України).
А пунктом 34 частини 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради.
Із системного аналізу наведених норм права можна дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема, з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність громадян, про що, в свою чергу, такий орган зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду із обов`язковим зазначенням у такому рішенні недоліків такої документації із землеустрою та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.
Отже, із наведеного аналізу слідує, що правовою основою для виникнення права на земельну ділянку є рішення органу місцевого самоврядування (стосується земель, що перебувають у комунальній власності) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, яке має прийматися виключно на пленарних засіданнях сесії органу місцевого самоврядування.
Важливо звернути у даному контексті увагу і на ту обставину, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття.
Аналогічний висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018р. у справі №826/5735/16 (провадження №11-98апп18), у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц та прослідковується і у постанові Верховного Суду від 31.03.2025 року у справі №354/473/21.
Із матеріалів справи судом встановлено та зазначалося уже вище, сесією УІІІ скликання Дніпровської міської ради було розглянуто клопотання ОСОБА_1 (позивача у справі) щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га (кадастровий номер 1210100000:03:129:0005) та за наслідками його розгляду у затвердженні згаданого проекту землеустрою позивачеві відмовлено згідно змісту рішення міської ради від 21.02.2024р. № 166/47.
Зазначене рішення міської ради від 21.02.2024р. №166/47 є предметом даного спору.
Як видно зі змісту оспорюваного рішення міської ради підставою для відмови у затвердженні позивачеві згаданого проекту землеустрою відведення земельної ділянки, з урахуванням витягу з містобудівної документації головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 01.09.2021 №17/31-687 та рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10, були ті обставини, що розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на земельній ділянці, які згідно з п.1.2 рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 віднесено до земельних ділянок, які не підлягають забудові, що не відповідає вимогам чинної містобудівної документації.
В свою чергу, позивач вважає, що наданий ним проект землеустрою пройшов необхідне узгодження, відповідав існуючій містобудівній документації, якими є, зокрема, Генеральний план розвитку міста Дніпро, затверджений рішенням ДМР від 02.09.2020 №84/60 та План зонування територій міста Дніпра із відображенням існуючого статусу території по пров. Радіо, яка віднесена до категорії існуючої садибної забудови із зональним коефіцієнтом Ж-1, відтак, на його переконання, оспорюване рішення прийняте відповідачем всупереч Генеральному плану та Плану зонування міста Дніпра (містобудівної документації).
У даному контексті, досліджуючи питання відповідності проекту землеустрою, поданого позивачем на затвердження до міської ради, містобудівній документації, суд зазначає про таке.
Як свідчать матеріали справи, позивач отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою відведення згаданої вище земельної ділянки за рішенням міської ради від 03.06.2015р. №48/64, тобто, у червні 2015 року.
Проте, з червня 2015 року до 12.11.2021 років (упродовж 6 років) позивач відповідного проекту землеустрою у встановленому законодавством порядку не замовляв та не розробляв, таких доказів суду не надано.
Зазначене свідчить про те, що саме позивач зволікав у виконанні вказаного рішення міської ради.
І лише 03.02.2021р. вказаний проект землеустрою був замовлений позивачем згідно договору №ЗВ-47-21 та отриманий за актом передачі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 12.11.2021р. 
При цьому, у складі проекту землеустрою був наданий Висновок щодо інженерно-геологічного стану земельної ділянки по пров. Радіо у м. Дніпро, наданий позивачеві 19.09.2021р. за №442 КП «Гідроспоруди» ДМР у якому зазначено, що земельна ділянка, що виділяється під освоєння, розташована у приватному секторі по пров. Радіо в Соборному районі міста, відноситься до зон ІЗТ (інженерний захист територій), тобто, її освоєння потребує спеціальних інженерних заходів, враховуючи приуроченість даної земельної ділянки до схилу балки до складу проекту слід включити інженерну підготовку території. Проектування здійснити згідно вимог ДБН В.1.1-46:2017 «Інженерний захист територій, будівель і споруд від зсувів та обвалів», про що свідчить зміст наведеного Висновку, копія якого наявна у справі.
Також і у складі проекту землеустрою міститься Витяг з містобудівної документації від 01.09.2021р. №17/31-687, виданий позивачеві як замовнику, Головним архітектурно-планувальним управлінням, у якому наявні відомості про обмеження у використанні території для містобудівних потреб, а саме: охоронна зона повітряної лінії електропередач напругою 0,4 кВ, яка проходить уздовж ділянки, при цьому, у ній зазначені наступні рекомендації: «Ділянка розташована в межах території, яку за результатами громадських слухань від 19.04.2021 проведених на підставі розпорядження міського голови від 14.04.2021 №202-р, рекомендовано включити до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові. Відповідний проект рішення готується для розгляду міською радою».
Згадані наведені обмеження щодо використання земельною ділянки за кадастровим №1210100000:03:129:0005 за адресою: м. Дніпро, провулок Радіо, містяться і у Витязі з ДЗК за №НВ-5117324782021 від 05.11.2021, сформованим самим Дорошенком С.М., копія якого наявна у справі.
Отже, із аналізу досліджених судом змісту Висновку щодо інженерно-геологічного стану земельної ділянки від 19.09.2021р. та описаних обставин та рекомендацій у Витязі з містобудівної документації від 01.09.2021р. №17/31-687, їх не можна вважати такими, що свідчать про погодження відповідними компетентними органами згаданого вище проекту землеустрою, а відтак, і його відповідність містобудівній документації.
Окрім того, із матеріалів справи, судом також було встановлено, що у березні 2021 року мешканці АДРЕСА_1 (12 осіб) зверталися до міського голови із клопотанням, в якому просили: не дати можливість навмисного руйнування їх будинків: провести відповідний контроль за прийняттям дієвих заходів по виконання положень Конституції України про мирне життя громадян; провести зустріч з мешканцями пров. Радіо для вирішення питання захисту їх будинків від навмисного руйнування.
На підставі розпорядження міського голови від 14.04.2021р. №202-р 19.04.2021р. з 16.00 до 18.00 були проведені громадські слухання з питання освоєння вільних від забудови земельних ділянок в районі пров. Радіо (Соборний район) для розміщення садибної забудови за результатами проведення яких згідно резолюції протоколу громадських слухань (приймало участь 16 осіб) було вирішено звернутися листом на ім`я міського голови з пропозицією стосовно розгляду питання про включення території між АДРЕСА_1 та парком Володі Дубініна до переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові, або до переліку об`єктів благоустрою зеленого господарства.
29.04.2021р. депутат Дніпровської міської ради УІІІ скликання ОСОБА_4 у зв`язку зі зверненням мешканців АДРЕСА_1 , враховуючи громадські слухання 19.04.2021р. та висловленою мешканцями провулку Радіо громадською ініціативою стосовно розгляду питання про включення території, наведеної вище, до переліку земельних ділянок, що не підлягають забудові, звернувся до директора Департаменту по роботі з активами ДМР із депутатським зверненням про внесення земельної ділянки між АДРЕСА_4 до переліку земельних ділянок, що не підлягають забудові.
Керуючись Законами України «Про регулювання містобудівної діяльності», «Про місцеве самоврядування в Україні» на підставі листа Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами ДМР від 01.10.2020р. №8/5076 Дніпровською міською радою було прийнято рішення №415/10 від 22.09.2021 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку ділянок, які не підлягають забудові, за яким підпункт 1.2 пункту 1 доповнено перелік земельних ділянок, які не підлягають забудові, підпунктом 1.50 Земельна ділянка у районі пров. Радіо.
Згадане рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 позивачем було оскаржено у судовому порядку за результатами розгляду якого постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.09.2022р. у справі №160/9915/21 позивачеві у визнанні неправомірним на скасуванні згаданого рішення міської ради було відмовлено у повному обсязі.
Всі описані вище обставини та події щодо громадських слухань, які мали місце 19.04.2021р. були встановлені при розгляді справи №160/9915/21.
Згадане судове рішення у справі №160/9915/21 набрало законної сили 29.09.2022 року.
Враховуючи наведене, за наведеним судовим рішенням, рішення ДМР від 22.09.2021 №415/10 було визнано судом обґрунтованим та правомірним, тому воно підлягає обов`язковому виконанню та врахуванню судом згідно ст.129-1 Конституції України.
У даному контексті суд зазначає, що обставини встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом – ч.5 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України.
Тобто, обставини, встановлені рішенням суду у справі №160/9915/21, які стосувалися освоєння вільних земельних ділянок по АДРЕСА_1 та їх освоєння для надання у власність для будівництва житлових будинків, з урахуванням проведених громадських слухань мешканців провулку Радіо, наслідком якого стало прийняття рішення міської ради від 22.09.2021р. №415/10 не можуть доказуватися при розгляді цієї справи.
Також і у відповідності до статті 144 Конституції України передбачено, що рішення органів місцевого самоврядування є обов`язковими до виконання на відповідній території у тому числі, і позивачем, як членом даної територіальної громади.
А відтак, враховуючи чинність рішення ДМР від 22.09.2021 №415/10 станом на момент прийняття оспорюваного рішення №166/47 – 21.02.2024р., доводи позивача про його нікчемність та не застосування у даних правовідносинах є неспроможними та такими, що суперечать приписам ст.144 Конституції України.
Тому, з урахуванням того, що розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на земельній ділянці, яку згідно з п.1.2 рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10 в районі провулку Радіо віднесено до земельних ділянок, які не підлягають забудові, відповідно, слід дійти висновку, що поданий позивачем проект землеустрою, не відповідав вимогам містобудівної документації.
А враховуючи те, що приуроченість даної земельної ділянки до схилу балки, що, у майбутньому може призвести до зсуву та обвалу, особливо під час початку проведення на ній будівельних робіт, по пров. Радіо, про що свідчить і інформація наведена у Висновку КП «Гудроспоруди» ДМР від 19.09.2021р. №442, звернення мешканців провулку до міського голови з даного питання неможливості забудови, проведених громадських слухань, які досліджені судом вище, а відтак, можливого руйнування уже існуючих будинків мешканців згаданого провулку, те, що життя, здоров`я не тільки мешканців даного провулку, а й і життя та здоров`я самого позивача, його близьких родичів, є найвищою цінністю у державі згідно ст.3 Конституції України, суд вважає, що обмеження щодо житлової забудови по вказаному провулку за рішенням міської ради №415/10 від 22.09.2021р. з метою збереження життя та здоров`я людей відповідає принципам пропорційності, легітимних очікувань особи з приводу того, що протягом 6 років (зволікань позивача у розробці проекту землеустрою) така земельна ділянка могла бути надана іншій особі, а відтак, і відповідає принципу правовій визначеності.
Таким чином, з урахуванням того, що підставою для прийняття оспорюваного рішення було прийняте за наслідками громадських слухань (мали місце 19.04.2021р.) рішення міської ради №415/10 від 22.09.2021р., за змістом якого були внесені зміни до рішення міської ради від 08.12.2004 №41/22 «Про затвердження переліку земельних ділянок, які не підлягають забудові» та п.1 якого доповнено підпунктом 1.50 за яким не підлягають забудові, зокрема, земельна ділянка у районі пров. Радіо, зазначене рішення міської ради є чинним та не скасовано у встановленому законодавством порядку, суд приходить до висновку, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1210100000:03:129:0005) станом на 21.02.2024р. (дату прийняття оспорюваного рішення) забудові не підлягала, а відтак, оспорюване рішення №166/47 про відмову позивачеві у затвердженні проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність відповідачем було прийнято з дотриманням принципу пропорційності, з урахуванням проведених громадських слухань мешканців пров. Радіо, а також враховуючи переваги суспільного інтересу над приватним інтересом, тобто, правомірно.
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання – ст.76 наведеного Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Разом з тим, у ході судового розгляду справи протиправність оспорюваного рішення від 21.02.2024р. №166/47 про відмову позивачеві у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу чинного законодавства, позивачем не доведена.
Є безпідставними та необґрунтованими аргументи позивача з приводу того, що рішення міської ради від 22.09.2021р. №415/10 не є містобудівною документацією, не може її підміняти, суперечить генеральному плану міста Дніпра, тому вважається нікчемним і не підлягає застосування, з огляду на те, що, по-перше, рішення ДМР від 22.09.2021 №415/10 не є предметом спору у цій справі, а відповідно, у межах заявленого спору (визнання неправомірним та скасування рішення ДМР від 21.02.2024р. №166/47) вказаному рішенню правова оцінка судом надана бути не може; по -друге, прийняті рішення міської ради, які стосуються забудови, є частиною у тому числі, і містобудівної документації за умови, якщо вони стосуються цих питань, та останні мають бути врахованими при наданні дозволів на розробку проектів землеустрою після їх прийняття, а відтак, рішення міської ради не підміняє, а доповнює вимоги містобудівної документації; по-третє, суперечність цього рішення міської ради генеральному плану жодними доказами не доведена, відповідного судового рішення позивачем не надано; по-четверте, як уже зазначалося вище, рішення міської ради є обов`язковими до виконання на відповідній території, у тому числі, і позивачем в силу ст.144 Конституції України.
Також, і з урахуванням відомостей, які містяться у Витязі з містобудівної документації від 01.09.2021р. №17/31-687, наданого позивачеві, відповідність проекту землеустрою містобудівній документації, позивачем не доведена.
Що стосується дій та рішень відповідача до яких висувається вимоги щодо їх послідовності і передбачуваності, дотримання загального принципу правової визначеності, легітимних очікувань особи, з урахуванням того, що йому був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою рішенням від 03.06.2015р. №48/64, то слід зазначити, що, у даному випадку, судом враховується, що саме позивач протягом 6 років зволікав та не вживав жодних заходів щодо розробки проекту землеустрою, а розпочав вжиття таких заходів лише 03.02.2021р. (уклав договір на виконання робіт з виготовлення проекту землеустрою №ЗВ-47-21), тому останній мав очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі, або взагалі не надана з урахуванням того, що як зазначалося вище, та підтримано судовою практикою Верховного Суду, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ще не означає позитивного рішення про надання її у власність.
Судом критично надається оцінка аргументам позивача з приводу того, що листом від 06.12.2019р. №6/8-97 міська рада надала йому гарантії затвердження проекту землеустрою земельної ділянки в районі пров. Радіо, оскільки, по-перше, зміст цього листа таких гарантій не містить; по-друге, у ньому зазначено, що позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, проте, згідно з матеріалами проекту внесення змін до Генплану розвитку міста Дніпра, затвердженого рішенням ДМР від 20.09.2017 №82/24, дана земельна ділянка знаходиться на проектній території зелених насаджень загального користування та належить до зони Р-3, а відтак, розміщення житлового будинку на зазначеній території не відповідає вимогам чинної містобудівної документації.
Зазначене додатково підтверджує той факт, що земельна ділянка, на яку позивачеві був наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою з метою будівництва житлового будинку, не відповідає вимогам містобудівної документації, через те, що там знаходиться зелена зона (зелені насадження загального користування), що також і підтверджено Схемою розташування земельної ділянки по АДРЕСА_5 , що є додатком до рішення ДМР від 22.09.2021 №415/10.
Факт того, що зазначена земельна ділянка віднесена до зеленої зони підтверджується і фотокартками, доданими самим позивачем до позову, де видно існуючі багаторічні зелені насадження.
Також є безпідставними та необґрунтованими доводи позивача про те, що оспорюване рішення суперечить Генеральному плану розвитку міста та Плану зонування територій міста Дніпра з урахуванням існуючого статусу території по пров. Радіо, оскільки вона віднесена до категорії існуючої садибної забудови із зональним коефіцієнтом Ж-1, з огляду на те, що такі аргументи позивача є безпідставними, так як зроблені без урахування прийнятого рішення ДМР від 22.09.2021р. №415/10, яке є обов`язковим для виконання на відповідній території згідно з приписами ст.144 Конституції України.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом аргументи позивача з приводу того, що ухилення відповідача від завершення процедури набуття позивачем права на отримання у власність земельної ділянки є свавільним порушенням його майнових прав, необхідності застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, з огляду на наступне.
У даному спорі позивач ще не набув у власність зазначену вище земельну ділянку, а відтак, і не набув майнових прав на неї, фактично ним оскаржується лише рішення органу місцевого самоврядування (владне управлінське рішення суб`єкта владних повноважень) за процедурою його прийняття, а відтак, не набуті майнові права не підлягають судовому захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
У даному контексті щодо застосування ст.1 Першого протоколу до Конвенції, суд вважає за необхідне зазначити про те, що у даних правовідносинах інтереси відповідача, як власника земельної ділянки комунальної власності, а відповідно, і інтереси членів територіальної громади міста, зокрема, мешканців пров. Радіо (право власності на будинки та земельні ділянки яких оформлені у встановленому законом порядку) переважають над інтересами позивача (отримання згаданої вище земельної ділянки у власність).
А відтак, не можна говорити у даному випадку про непропорційність втручання у право особи на мирне володіння майном у контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції, яке позивачем на момент розгляду даної справи та станом на 21.02.2024р. (дата прийняття оспорюваного рішення) ще не набуто.
Судом не можуть бути застосовані у даних правовідносинах і численні правові висновки Верховного Суду, які наведені позивачем у клопотанні від 02.01.2026р., з огляду на те, що у жодних із описаних у них обставин не проводилися громадські слухання мешканців міста, які були втілені в окремому рішення міської ради від 22.09.2021 №415/10, що мали місце у даних правовідносинах, а відтак, правові висновки Верховного Суду, наведені позивачем у згаданому клопотання, не є релевантними до правовідносин у даній справі, тому застосуванню у цій справі в силу ч.5 ст.242 КАС України не підлягають.
Всі інші доводи та аргументи позивача уважно вивчені судом, однак не заслуговують на уваги суду, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття оспорюваного рішення від 21.02.2024р. №166/47 про відмову позивачеві у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність для будівництва жилого будинку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 1210100000:03:129:0005 з урахуванням встановлених судом обставин у даній справі, суд приходить до висновку, що у ході судового розгляду даної справи протиправність прийняття відповідачем наведеного оспорюваного рішення судом не встановлена, а позивачем не доведена.
А відтак, у задоволенні згаданих вище позовних вимог позивачеві слід відмовити.
Що стосується позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача завтердити наданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1 з кадастровим номером 1210100000:03:129:0005, то, з урахуванням того, що судом не встановлено протиправності прийняття оспорюваного рішення від 21.02.2024р. №166/47, зазначені вище похідні позовні вимоги також задоволенню не підлягають.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
За викладених обставин, у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову такі судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.
Однак, виходячи з того, що обґрунтованих підстав для задоволення даного позову судом не знайдено, а також те, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 23.03.2020р., а відтак, останній є звільненим від сплати судового збору за подання даного позову до суду у відповідності до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а отже, жодних судових витрат по сплаті судового збору не поніс, за таких обставин суд вважає, що будь-які підстави для розподілу судових витрат за приписами ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, у адміністративного суду відсутні.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, п.1 ч.1 ст.238, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення №166/47 від 21.02.2024р., зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва