Подільський районний суд міста Полтави 
Справа № 553/2627/25 
Провадження № 2/553/180/2026 

Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

19.01.2026	м. Полтава	

Подільський районний суд міста Полтави в складі головуючого судді Фоміної Ю.В., за участю секретаря судового засідання Долгової М.М., 
розглянувши у відкритому судовому засідання в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №553/2627/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року до суду звернулося ТОВ «Споживчий центр» із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 13.09.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферта) № 13.09.2024 -100002395. Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 28 000 грн., строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення кредиту 30.01.2025 року. 5. Продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту передбачена. Продовження (лонгація, пролонгація) строку договору не передбачена. Позичальник має право ініціювати укладення додаткового договору для продовження строку кредитування та строку виплати кредиту, встановлених договором, на підставі поданого до кредитодавця звернення із зазначеною датою в паперовій формі або в електронній формі з застосуванням одноразового ідентифікатора кожного разу під час такого ініціювання кредитодавець також інформує позичальника про зміну строку повернення кредиту шляхом відправлення повідомлення в особистий кабінет позичальника на вебсайті кредитодавця, який є створеним на момент укладення даного кредитного договору або створюється позичальнику при укладенні ним даного договору, та є обраним за згодою з позичальником каналом для комунікації, для відправлення повідомлень про зміну строку повернення кредиту та строку виплати кредиту. Ініціювання споживачем продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування відбувається без змін умов попереднього укладеного договору в бік погіршення для споживача. 6. Процентна ставка – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку , на який надається кредит). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. 7. Комісія, пов`язана з наданням кредиту – 15% від суми кредит та дорівнює 4200,00 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір Комісії у відсотковому значенні нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. 8. Договором не передбачено змін в умовах надання фінансової послуги, щодо якої укладено договір крім продовження (лонгації, пролонгації) строку кредитування та строку виплати кредиту у порядку, передбаченому договором. 9. Протягом строку дії договору тарифи та комісія(її) за фінансовою послугою залишаються незмінними кередитодавець не надає додаткових та/або супутніх послуг. 10. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом – загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок 0,82% (денна процентна ставка) = 32311.54/28000)/140 ? 100%. 11. Проценти (економічна сутність - палат за користування кредитом) розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (включаючи всі транші) (залишку від всієї суми кредиту) (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишки кредиту та на процентна ставка, яка застосовується у відповідному періоді. Свої зобов`язання за кредитним договором фінансова установа виконала належним чином. Відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого станом на дату подання позову до суду утворилась заборгованість: 79 368,85 грн. Позивач просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № 13.09.2024 -100002395 від 13.09.2024 року у загальному розмірі 79 368,85 грн., судові витрати у сумі 2422,40 грн.
Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 27.06.2025 року справу прийнято до провадження.
16.10.2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Фесенко Юлія Олександрівна надала до суду відзив у якому зазначила, що позов не визнає з наступних підстав. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має прав вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 525,526,546 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом ( ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів такого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно – телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовились про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позиву (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно – правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно – комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У ст.3 цього Закону «Про електронну комерцію» встановлено, що електрон рий договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч.7 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір , укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ( ч.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, момент його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», з умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) з письмовою згодою сторін, у якій маються міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положенням ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис, так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно – цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору ( п.6 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованим кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами у справі.
Надані позивачем на обгрунтування позовних вимог докази містять відомості про укладений між сторонами договір та погоджені сторонами умови щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, щодо процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати. Ці документи підписані відповідно до приписів ЗУ «Про електронну комерцію».
Відповідно до п. 23 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.
Пунктом 24 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» передбачено, що кваліфікований надавач електронних довірчих послуг – юридична особа незалежно від організаційно – правової форми та форми власності, фізична особа- підприємець, яка надає одну або більше електронних довірчих послуг, діяльність якої відповідає вимогам цього Закону та відомості про яку внесені до Довірчого списку.
Згідно п. 6 ч.1 ст. 1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» довірчий список – перелік кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг та інформаційної послуги, що надаються ними.
Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» центральний засвідчувальний орган впроваджує, підтримує в актуальному стані та публікує на своєму офіційному веб – сайті Довірчий список, в якому міститься інформація про кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг разом з інформацією про кваліфіковані електронні довірчі послуги, які вони надають. Довірчий список повинен впроваджуватися, підтримуватися в актуальному стані та публікується в безпечному режимі з обов`язковим додаванням електронної печатки центрального засвідчувального органу у вигляді, придатному для автоматичної обробки. Інформація, що міститься у Довірчому списку, є відкритою. Обов`язкові вимоги до Довірчого списку встановлюються Кабінетом Міністрів України. Порядок ведення Довірчого списку затверджується головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері електронних довірчих послуг.
До складу електронних довірчих послуг входять: створення, перевірка та підтвердження удосконаленого електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката електронного підпису чи печатки; формування, перевірка та підтвердження чинності сертифіката автентифікації веб-сайту; формування, перевірка та підтвердження електронної позначки часу; реєстрована електронна доставка; зберігання удосконалених електронних підписів, печаток, електронних позначок часу та сертифікатів, пов`язаних з цими послугами.
У відзиві стороною відповідача зазначалось про те, що позивачем до своєї позовної заяви не надається жодного доказу, що свідчив би про внесення ТОВ «Споживчий центр» станом на 13.09.2024 року до Довірчого списку та можливість генерувати електронний цифровий підпис. Таким чином, доводи позивача в позовній заяві без надання доказів про надання відповідачу банківських послуг із застосуванням електронного цифрового підпису є безпідставними. Доказом цього є те, що є відкритий та офіційний перелік кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг, що розміщений за посиланням https://czo.gov.ua/ca-registry, ознайомившись із переліком «Кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг» вбачається, що ТОВ «Споживчий центр» станом на 13.09.2024 ( дату підписання заявки до кредитного договору) відсутній у даному переліку, отже й не має законних підстав для генерації електронного цифрового підпису, а тому на думку відповідача твердження позивача про те, що він та позичальник узгодили істотні умови кредитного договору не відповідає фактичним обставинам справи.
З відомостей електронного реєстру чинних, блокованих та скасованих сертифікатів відкритих ключів, ТОВ «Споживчий центр» не входить до Довірчого списку кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг. Таким чином, аргументи позивача, що наведені у позові не містять у собі підтвердження достатніми та допустимими доказами таких вимог, що свідчить про необгрунтованість позову.
На підтвердження факту укладення відповідачем кредитного договору та виконання первісним кредитором як позичальником його умов в частині передачі грошових коштів позичальнику позивачем зазначено лист від товариства – оператора технологічних систем про успішність операцій, а саме: лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» (iPay.ua) № 102-1706 від 17.06.2025 року від 17.06.2025 року, яким ніби-то перераховано кошти 13.09.2024 року на карту НОМЕР_1 . Сторона відповідача у відзиві вказувала про те, що даний лист не є первинним бухгалтерським документом, він не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу коштів на картковий рахунок, який належить саме відповідачу.
На підтвердження факту не виконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором, позивачем надано до суду довідку – розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, позивач надав до суду довідку - розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, яка містить відомості про розмір простроченої заборгованості а кредитним договором із зазначенням загальної суми боргу, суми основного боргу, процентів, комісії, неустойки.
Надана товариством довідка без номеру та дати про суму боргу за кредитним договором № 13.09.2024 - 100002395 не підтверджена первинними облікованими бухгалтерськими документами. Довідка - розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані в позовній заяві, також не відображає інформацію про здійснення чи не здійснення відповідачем будь-яких сплат за кредитним договором.
Представник відповідача стверджувала, що дана довідка не є належним доказом наявності заборгованості та її дійсного розміру. Вказана довідка з зазначенням конкретних розмірів заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а тому зазначена інформація за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона складена, не може бути доказом наявності заборгованості, на які посилається позивач.
Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом позивача та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися відповідачу кредитні кошти, в зазначеному в позові розмірі, на який строк, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. З огляду на вказане вище, сторона відповідача вважає, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за вказаним договором. Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за користування кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконанням зобов`язань за кредитним договором.
Представник відповідача зазначав, про те, що сам по собі наданий стороною позивача розрахунок заборгованості не підтверджує наявність у відповідача заборгованості саме в зазначеному розмірі. З огляду на це, додані позивачем до позовної заяви документи не є належними, достатніми та допустимими доказами у справі на підтвердження факту наявності у відповідача боргу за кредитним договором у заявленому розмірі. Вказані обставини свідчить про те, що позивач не довів вказану обставину та як наслідок позивач не довів обгрунтованість позовних вимог. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
У відзиві представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Фесенко Ю.О. прохала відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.
21.10.2025 року представником позивача Ларіоновим К.О. надано до суду відповідь на відзив, у якому зазначається, що у вищезазначеному відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі та вважає, що заявлені позовні вимоги є безпідставними. Сторона позивача не погоджується з даними твердженнями сторони відповідача у справі та зазначає, що відповідачем не надано жодного належного доказу , який би стосувався предмету доказування на підтвердження укладення та не виконання умов кредитного договору.
Позивачем вказувалось про те, що між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом: 1) отримання /ознайомлення відповідача з Пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) (кредитної лінії) від 13.09.2024 року; 2) подання відповідачем заявки кредитного договору №13.09..024-10000395 (кредитної лінії) від 13.09.2024р.; 3) надсилання відповідачем відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 13.09.2024-100002395 (кредитної лінії) від 13.09.2024 року. Даний кредитний договір був укладений у електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової.
Стороною позивача (кредитодавця) документи, що складають кредитний договір підписувались електронним підписом. Стороною відповідача документи, що складають кредитний договір, підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс - повідомленні на номер, вказаний останнім, які фінансовий - 0959181525. Даний номер мобільного телефону, зазначений, як контактний номер телефону відповідача в шапці відзиву на позовну заяву, що підтверджує належність номеру телефона НОМЕР_2 , відповідачу. Саме його було використано відповідачем для підписання кредитного договору від 13.09.2024 року. Відповідачем не заперечувалось, що вказаний засіб зв`язку, а саме: номер телефону НОМЕР_2 належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування.
Позивачем зазначалось про те, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору) та підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростував належними і допустимими доказами. Підписуючи оферту відповідач підтвердив той факт, що розуміє умови на яких укладений договір. У відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), відповідачем вкотре було підтверджено розуміння та чіткість умов укладення даного договору, тобто відповідачем було підтверджено факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодився на відповідні умови кредитування. Також відповідачем не було надано відомостей щодо оскарження умов договору у судовому порядку. Для підтвердження укладення електронного кредитного договору від 13.09.2024 року № 13.09.2024 -100002395 з ТОВ «Споживчий центр» додано до відповіді на відзив довідку, що підтверджує факт надсилання одноразових ідентифікаторів на номер телефону, що передбачений у заявці договору.
В свою чергу, видача коштів відповідачу підтверджується квитанцією від 13.09.2024 року, що наявна в матеріалах справи, яка є первинним документом у розумінні ЗУ «Про платіжні послуги», а відтак - належним і допустимим доказом. Таким чином, позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача, номер якого зазначено ним у кредитному договорі (заявці), за допомогою інтернет – еквайрингу, що підтверджується квитанцією про перерахування коштів, чим позивач виконав зобов`язання за договором та своєчасно і в повному обсязі.
В матеріалах справи містяться електронні докази в паперовій формі (роздруківка тексту заявки кредитного договору № 13.09.2024 – 100002395, відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепту) кредитного договору № 13.09.2024 – 1000002395, підписані одноразовим ідентифікатором «Е515», який містить номер особистого електронного платіжного засобу відповідача, а саме: 5168-13ХХ-ХХХХ-1967. Таким чином, електронний платіжний засіб відповідач зазначав самостійно в системі, інша інформація щодо рахунку відповідача у позивача відсутня, оскільки зазначена інформація є банківською таємницею, якою володіє виключно Банк – емітент картки.
Таким чином, квитанція від 13.09.2024 року про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором.
Сторона позивача у відзиві наголошує на тому, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунках НОМЕР_3 , який відповідач зазначив в даному договорі, номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача.
Відтак, відповідач заперечуючи факт отримання грошових коштів, не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахункам.
Таким чином, ТОВ «Споживчий центр» виконало свої зобов`язання за кредитним договором № 13.09.2024-100002395 від 13.09.2024 року в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Сторона позивача, вважає, безпідставними доводи відзиву про ненадання позивачем виписки по рахунку, як первинного бухгалтерського документу.
Так. Як ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надавати банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Щодо ідентифікації відповідача під час укладення договору позивачем зазначено, що відповідачем під час укладення кредитного договору було проведено ідентифікацію через систему BankID. Відповідно до п.п.23-25 Положення про Систему BankID Національного Банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.03.2020 №32 користувач для отримання послуги на порталі послух з використанням системи BankID Національного Банку має обрати систему BankID Національного Банку як спосіб електронної дистанційної ідентифікації та/або верифікації.
Система BankID Національного Банку після вибору користувачем системи BankID Національного Банку як способу електронної ідентифікації та/або верифікації спрямовує його на центральний вузол Системи BankID Національного Банку, на якому користувач має обрати абонента – ідентифікатора. Система BankID Національного Банку після вибору користувачем абонента ідентифікатора перенаправляє його на сторінку сервісу автентифікації обраного абонента - ідентифікатора для проходження користувачем багатофакторної ідентифікації.
Абонент – ідентифікатор після успішного проходження користувачем багатофакторної автентифікації формує ЕПІ з даними користувача, запит на які надіслали в ЕЗІ.
Відтак, позивач є абонентом – надавачем послуг. При проходженні автентифікації (введенні пароля до інтернет – банкінгу, обраного відповідачем та підтвердження надання даних через систему BankID від абонента – ідентифікатора позивачу), було встановлено особу відповідача шляхом отримання відповідних даних, перелік якої визначено в електронні анкеті специфікації взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом системи BankID Національного Банку.
При подані позову позивачем було надано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему BankID. Такі відомості були отриманні у порядку і у формі, що передбачені специфікацією взаємодії абонентського вузла з центральним вузлом системи BankID Національного Банку України, затвердженого Рішенням Ради Системи BankID Національного Банку України ( протокол від 20.09.2022 № В/57-0003/75064 (зі змінами) протоколи від 09.1.2023 року № В/57-002/3089, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.
Відтак, від центрального вузла системи BankID Національого Банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача.
Заперечуючи про належність проведення ідентифікації відповідач не підтвердив це відповідними засобами доказування, про що наголошувалось позивачем у відповіді на відзив.
Щодо відповідності процентної ставки кредитного договору до норм чинного законодавства, представником позивача зазначалось про те, що відповідач у відзиві на позовну заяву заперечуючи проти розміру процентної ставки, передбаченої у кредитному договорі, зазначав про те. що розмір процентної ставки не відповідає вимогам розумності та справедливості. Представником позивача зазначалось про те, що відповідно до умов кредитного договору, розмір денної процентної ставки складає 1%, що відповідає вимогам ЗУ «Про споживче кредитування», отже нарахування процентів за даною процентною ставкою є легітимним та застосованим.
Щодо невідповідності розрахунку заборгованості про що зазначалось відповідачем у відзиві, представник позивача зазначає, що відповідачем у справі були здійснені заходи спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму: 6031,15 грн. від 26.09.2024 р, при цьому, під час формування довідки про заборгованість та суми позовних вимог було враховано факт оплати та змінено суму заборгованості.
На підтвердження чого, стороною позивача було надано детальний розрахунок заборгованості, яка є належним і допустимим доказом.
Так як ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним і допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Комісія пов`язана із наданням послуг, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником з використанням стороннього сервісу – інтернет – еквайрингу. З огляду на те, ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданою відповідач не був позбавлений права отримати кредит у відділенні ТОВ «Споживчий центр» (ТМ «Швидкі Гроші»), уникнувши додаткових витрат.
Безоплатність надання цих послу законодавством не встановлена договором застережено, що до складу комісії не включено послуги, кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства.
Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Щодо нарахування неустойки позивачем зазначалось про те, що відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України» щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень.
На підставі змін, за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
Кредитний договір з відповідачем був укладений 13.09.2024 року, тобто після набуття чинності змін до ЗУ «Про споживче кредитування», а тому вимога позивача про стягнення неустойки є правомірною, з огляду також на те, що нормами ЦК України врегульовано загальне питання про звільнення від сплати неустойки позичальників при отримання кредиту (позики), в той час як ЗУ «Про споживче кредитування» є спеціальною нормою, яка регулює питання щодо загальних правових та організаційних засад споживчого кредитування.
Відповідно до умов кредитного договору, з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а тому в цьому випадку мають застосовуватися норми ЗУ «Про споживче кредитування».
Зважаючи на викладене, неустойка за прострочення відповідачем виконання зобов`язання є правомірною та підлягає стягненню.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові просить розглядати справу у їх відсутність та зазначає, що не заперечує проти розгляду справи та задоволення позову в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Фесенко Ю.О. в судове засідання повторно не з`явилися, заяви про відкладення не надали, в матеріалах справи міститься письмовий відзив відповідача на позовну заяву.
Відповідно до ч.ч. 1, 3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд, вивчивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає часткового задоволення виходячи з наступного:
З матеріалів справи судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 13.09.2024 року укладено Кредитний договір № 13.09.2024- 100002395.
ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору № 13.09.2024- 100002395 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи ВаnkID Національного банку.
Відповідно до умов Договору ОСОБА_1 надано кредиту розмірі- 28 000,00грн., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 13.09.2024 року, строком на 140 днів з дати його надання. Дата повернення кредиту 30.01.2025 року. Фіксована незмінна процентна ставка - 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду.
Відповідно до п.6.1 договору позичальник зобов`язався використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: повернення кредиту - до дати, вказаній у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти, повернення процентів в день повернення кредиту, або в останній день строку на який кредит пролонгований.
В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість у розмірі 79 368,85 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».
Відповідно до частин 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою ст. 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2, 4статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.
Пунктами 5 7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.
Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.
Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12цьогоЗакону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, наявні в матеріалах справи письмовий доказ, довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 16.07.2024-100002292 від 18.07.2024 року, є належним та допустимим доказом наявності суми заборгованості у розумінні статей 76-78 ЦПК України. Проценти в розмірі 35280,00 грн. нараховані вірно за 140 днів, відповідно до умов кредитного договору, та не перевищує максимальний розмір денної процентної ставки – 1%, встановленої відповідно до вимог ст.8 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо нарахування комісії в сумі 2088,85 грн., суд зазначає наступне. 
За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановленазакономабо якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановленазаконом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановленихзаконом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
В розрізі з наведеним, суд зазначає, що суду не надано доказів визнання недійсним в цілому чи певних частин кредитного договору №13.09.2024-100002395 укладеного 13.09.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 , відтак він є чинним та дійсним.
Відповідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". 
У частинах 1, 2,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно абз.2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передба-чено право встановлювати у кредитному договорі комісію, пов`язану з наданням, обслуговуванням та поверненям кредиту.
Отже, передбачена договором комісія, пов`язана з наданням кредиту в розмірі 2088,85 грн. не суперечить діючому законодавству, є законною платою за послугу, була оговорена сторонами та зазначена в кредитному договорі, графіку платежів, не є надмірною та положення Кредитного договору в частині встановлення комісії за надання не визнано недійсним. З огляду на що, розмір даної комісії нарахований правомірно, у суду не має підстав виключати його з разрахунку заборгованості.
Встановивши зазначені обставини у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався повернути їх у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти, комісію у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення в повному обсязі грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту, процентів та комісії матеріали справи не містять. Будь-яких доказів про шахрайство відносно відповідача, відсутність зазначеного в договорі банківського рахунку на його ім`я, або неотримання ним коштів, відповідач не надав.
Оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від позивача грошових коштів не повернув, суд вважає за необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 65 368,85 грн.: 28000,00грн. основний борг; 35 280,00 грн. проценти; 2088,85грн. комісія.
Що стосується вимоги про стягнення неустойки у сумі 14 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і не скасований на час розгляду судом цієї справи.
Тобто в період існування особливих правових наслідків - протягом дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, до позичальника застосовуються особливі наслідки звільнення від сплати неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) кредитних зобов`язань.
Аналогічний правовий висновок, щодо аналізу п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2024 у справі№910/10901/23, який, відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, судом застосовується під час ухвалення судового рішення у подібній справі.
Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором, нарахована у період дії в Україні воєнного стану, після 24 лютого 2022 року, вона підлягає списанню кредитодавцем та підстави для її стягнення за рішенням суду відсутні.
Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у загальному розміру 65 368,51 грн., з яких: 28 000,00 грн. основний борг, 35280,00 грн. проценти; 2088,85 грн. комісія.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім витрати зі сплати судового збору в розмірі 1995,11 грн.
Керуючись статтями 4,12,13,76-81,141,259,263-265 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833) заборгованість за Кредитним договором № 13.09.2024 -100002395 від 13.09.2024 у загальному розмірі 65368,85 грн. (шістдесят п`ять тисяч триста шістдесят вісім грн. 85 коп.), з яких: 28000,00 грн. – основний борг; 35280,00 грн. – проценти; 2088,85 грн. – комісія. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Споживчий центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код за ЄДРПОУ: 37356833) судовий збір в сумі 1995,11 грн. 
В частині позовних вимог про стягнення неустойки в сумі 14000,00 грн., - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 23.01.2026 року.
Суддя Подільського районного суду міста Полтави  	Ю. В. Фоміна