Справа № 732/26/26 
Провадження 2/732/207/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2026 року м. Городня

Городнянський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого судді – Бойко А. О.,
у присутності секретаря судового засідання – Дударенко Ю. П.,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, код ЄДРПОУ 14282829) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, 
третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна (02002, м. Київ, вул. Окіпної Раїси, 4А, офіс 35-Б), 

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Балла Владислава Володимировича звернувся до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якому представник позивача просив визнати виконавчий напис № 9476, вчинений 19.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення на користь стягувача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» з боржника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №26258018182045 від 28.05.2015, таким, що не підлягає виконанню. Також представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 1064,96 грн, судового збору за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 532,48 грн та витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 10000,00 грн.
В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що 19 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис №9476 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором №26258018182045 від 18 травня 2015 року за період з 23.12.2019 по 22.12.2020 у загальному розмірі 16901,45 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту – 6660,91 грн; прострочена заборгованість за процентами – 6990,54 грн; неустойка за порушення зобов`язань по кредиту – 3250,00 грн. У подальшому, 13 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольгою Леонідівною було відкрито виконавче провадження №65129827 з метою примусового виконання спірного виконавчого напису. Також, 23.04.2021 та 20.03.2025 приватним виконавцем в межах вищевказаного виконавчого провадження були винесені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.Сторона позивача вважає, що вказаний виконавчий напис було вчинено з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчого напису та з порушенням норм чинного законодавства. За твердженням сторони позивача, вчинення нотаріусами виконавчих написів щодо стягнення заборгованості можливе виключно за договорами, які посвідчені нотаріально. При цьому, як вказує представник позивача, такого договору позивачем не укладалося. Представник позивача також звертає увагу суду на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував ані від відповідача, ані від позивача первинних документів щодо видачі кредиту, а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед АТ «ПУМБ» є безспірним. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо розміру заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором виконаний самим стягувачем АТ «ПУМБ» одноособово, без урахування думки та позиції боржника. На думку сторони позивача, при вчиненні оспорюваного виконавчого напису у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості є безспірним. У зв`язку з наведеним, представник позивача просить суд визнати зазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.
Ухвалою судді Городнянського районного суду Чернігівської області від 13 січня 2026 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та зупинено стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису № 9476, вчиненого 19.02.2021 приватним нотаріусом приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С., про стягнення на користь стягувача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» з боржника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №26258018182045 у розмірі 17151,45 грн.
Ухвалою судді Городнянського районного суду Чернігівської області Бойко А. О. від 14 січня 2026 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у зазначеній справі за правилами загального позовного провадження.
У підготовче судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Балла В.В. не з`явилися, про дату, час та місце підготовчого засідання останні повідомлені належним чином. 
02 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав, викладених у позові (а. с. 113).
Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час і місце підготовчого засідання відповідач повідомлений належним чином (а. с. 106).
13.01.2026 на адресу суду від представника АТ «ПУМБ» Олени Марущак надійшла заява про визнання позовних вимог, у якій представник відповідача просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання оскаржуваного виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню, та з урахуванням визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, стягнути з відповідача на користь позивача 50% суми судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову та заяви про забезпечення позову. Крім того, у поданій заяві представник відповідача просила справу розглянути без участі представника банку за наявними в справі матеріалами (а. с. 93, 94).
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна про дату, час і місце підготовчого судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 112). Третя особа у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомлені.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки справа слухалась за відсутності всіх учасників справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Правилами ч. 4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 ЦПК України.
У силу частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, дослідивши усі надані йому докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, створивши при цьому учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.
Судом установлено, що 19 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною вчинено виконавчий напис №9476 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором №26258018182045 від 18 травня 2015 року за період з 23.12.2019 по 22.12.2020 у загальному розмірі 16901,45 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту – 6660,91 грн; прострочена заборгованість за процентами – 6990,54 грн; неустойка за порушення зобов`язань по кредиту – 3250,00 грн. За вчинення виконавчого напису на підставі ст.31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плату із стягувача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» у розмірі 250,00 грн, які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача (а. с. 32).
Зі змісту оспорюваного виконавчого напису вбачається, що ОСОБА_1 28 травня 2015 року уклав з ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є АТ «Перший Український Міжнародний Банк», кредитний договір №26258018182045, строк платежу за яким настав, а боржником допущено прострочення платежів.
13 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольгою Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №65129827 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни №9476 від 19.02.2021. Боржником за кредитним договором відповідно до виконавчого напису є ОСОБА_1 . Сума заборгованості, що підлягає стягненню із врахуванням винагороди приватного виконавця – 17151,45 грн (а. с. 35-36).
23.04.2021 та 20.03.2025 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Юхименко Ольгою Леонідівною в межах виконавчого провадження № 65129827 винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, (а. с. 33-34, 37-38).
Згідно інформації про виконавче провадження від 09.01.2026, виконавче провадження №65129827 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Наталії Станіславівни №9476 від 19.02.2021 наразі відкрито (а. с. 39-41).
Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. від 23.12.2025, наданої на адвокатський запит, в межах виконавчого провадження №№65129827 з ОСОБА_1 стягнуто 9029,86 грн, які розподілені наступним чином: 7663,51 грн – перераховано в рахунок погашення заборгованості перед стягувачем; 766,35 грн – в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця; 600,00 грн – в рахунок погашення витрат виконавчого провадження (а. с. 44).
Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із частиною 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні – це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина 1 статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі Порядок).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (пункт 19 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).
Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку.
Так, згідно із статтею 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі – Перелік).
При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.
26 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».
Зазначеною постановою були внесені зміни в Перелік та доповнено його після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин».
Так, нотаріус може вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор має надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року в справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року.
Тобто, на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору.
Однак, не зважаючи на те, що судовим рішенням були скасовані зміни до Переліку, приватний нотаріус вчинив виконавчий напис на підставі кредитного договору, який нотаріально не посвідчувався.
Також, суд зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, про захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника – це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками – наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт, зокрема, подання стягувачем відповідних документів нотаріусу, не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З огляду на наведене та з урахуванням статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Підставами оскарження виконавчих написів нотаріуса може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог стягувача до боржника.
Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів.
Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису.
Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц.
Відповідачем АТ «ПУМБ» відповідно до положень ст. 76-81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Харі Н.С. подані відомості про безспірність суми заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №26258018182045 від 28.05.2015.
Доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача, відповідачем суду не надано.
Враховуючи, що станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису зазначена у ньому заборгованість не була безспірною, оскільки виконавчий напис оскаржується позивачем, а також те, що нотаріусом при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису застосовано нечинні на той момент норми, які регулюють вчинення виконавчих написів по кредитних договорах, суд приходить до висновку, що спірний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Частиною першою ст. 133 ЦК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1597,44 грн (1064,96 грн +532,48 грн), що підтверджується документально (а. с. 1, 59), керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, де вказано, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, а стороною відповідача до початку розгляду справи по суті позовні вимоги визнано в повному обсязі, про що суду було подану відповідну заяву, суд дійшов висновку про те, що з відповідача у справі – АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь позивача слід стягнути 50 відсотків сплаченого останнім судового збору у розмірі 798,72 грн, та 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Пунктом 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).
На підтвердження понесених позивачем судових витрат на оплату правничої допомоги до суду надано: свідоцтво про право на заняття Балла В.В., адвокатською діяльністю серії ПТ№2825 (а. с. 51), ордер на надання правничої допомоги серії ВІ №1363766 від 18.12.2025 (а. с. 24), договір про надання правової (правничої) допомоги від 18 грудня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Балла В.В. (а. с. 45-49), акт прийому-передачі послуг від 09 січня 2026 року, згідно з якими загальна сума гонорару за надання правової допомоги становить 10000,00 грн (а. с. 50).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат представник позивача (адвокат) подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснені витрати, необхідні для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила встановлюється судом на підставі поданих стороною доказів (договорів, рахунків). При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.07.2020 у справі №362/3912/18 та у додатковій постанові від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При вирішенні питання розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24), в якій вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, враховуючи відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо необґрунтованості та неспівмірності заявлених витрат на правничу допомогу, суд доходить висновку, що розмір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, на переконання суду, є розумним та таким, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
Оскільки вказані витрати є документально підтвердженими, були понесені фактично, а їх обґрунтована адвокатом у наданих документах, враховуючи, що клопотання щодо зменшення їх розміру від відповідача не надходило, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 6, 12, 13, 14, 81, 137, 141, 142, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 265, 273 , 352, 354, 355, ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задовольнити.
Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 9476, вчинений 19.02.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Наталією Станіславівною, про стягнення на користь стягувача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» з боржника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №26258018182045 від 28.05.2015.
Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 798,72 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10000,00 грн.
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору у загальному розмірі 798,72 грн (532,48 грн +266,24 грн), сплаченого згідно платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» 2.478393351.1 від 06.01.2026 та 1.478369619.1 від 06.01.2026 (одержувач: ГУК у Чернігівській області/ОТГ м. Городня/ 22030101, код одержувача 37972475).
Роз`яснити позивачу, що повернення судового збору проводиться фінансовим органом за особистою заявою про повернення судового збору із зазначенням реквізитів рахунку отримувача коштів, оригіналом платіжного доручення, що підтверджує сплату судового збору до бюджету.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення складене і підписане 04.02.2026. 

Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1 ). 
Відповідач: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, код ЄДРПОУ 14282829).
Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Юхименко Ольга Леонідівна (02002, м. Київ, вул. Окіпної Раїси, 4А, офіс 35-Б).

Суддя А. О. Бойко