25.11.25
22-ц/812/1993/25

Провадження № 22-ц/ 812/1993/25 Суддя першої інстанції Чулуп О.С.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

25 листопада 2025 року м. Миколаїв Справа № 488/288/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,
при секретарі судового засідання – Колосовій О.М.,
за участі позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чулупа О.С., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

22 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.
Позов обґрунтовано тим, що з 10 серпня 1991 року позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . 
З 1998 року ОСОБА_3 проживає окремо, спільного господарства з ОСОБА_1 не веде. 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано. 
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є єдиним власником садового будинку АДРЕСА_1 . Зазначене майно було придбано ОСОБА_1 за власні кошти після фактичного припинення спільного проживання та ведення господарства з відповідачем, а тому є особистою приватною власністю позивачки.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати садовий будиночок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_1 .
Право власності за позивачкою на спірний садовий будинок було зареєстровано за нею під час перебування у шлюбі з відповідачем. Позивачкою не надано доказів, що садовий будинок було придбано нею за особисті кошти.
Суд не прийняв заяву відповідача про визнання ним позову, оскільки задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо визначення спільності майна подружжя.
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції застосував статтю 60 СК України формально, без врахування того, що шлюбні відносини фактично припинилися ще у 1998 році, спільне господарство не велося, відповідач участі у придбанні будинку не брав.
Суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на статтю 60 СК України, не дослідивши фактичних обставин (відсутність спільного проживання, участі відповідача в придбанні та утриманні майна, джерела коштів).
Суд не врахував належним чином, що спірний садовий будинок був придбаний апелянтом за особисті кошти, задовго після фактичного припинення спільного проживання з відповідачем. 
Суд неправильно застосував презумпцію спільності майна, не дослідивши фактичні обставини придбання майна за особисті кошти апелянта.
Судом не надано належної оцінки розписці про надання завдатку у розмірі 5 000 дол. США за спірний будинок, квитанції про сплату членських внесків та витрат на електроенергію після 2022 року, довідці про сплату у повному обсязі пайового внеску за володіння.
Заява відповідача про визнання позову є належним доказом, який суд не врахував належним чином.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідача не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 02 червня 2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок, дорога АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки Садівничого товариства «Зорі над Бугом» від 12 серпня 2023 року ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Зорі над Бугом», володіє будівлею одна, яка знаходиться на території садівничого товариства на земельній ділянці № 12 дорога 2.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно довідки Садівничого товариства «Зорі над Бугом» від 23 травня 2025 року ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Зорі над Бугом», з 19 лютого 2022 року по дійсний час володіє будівлею, яка знаходиться на території садівничого товариства на земельній ділянці № 12, дорога 2, членські внески здійснює щомісяця та заборгованості по виплатам немає.
З розписки від 24 грудня 2021 року вбачається, шо ОСОБА_4 отримала 24 грудня 2021 року від ОСОБА_1 5 000 дол. США завдатку за будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 
ОСОБА_1 сплачувались членські внески та витрати за користування послугами електропостачання, що підтверджується квитанціями від 28 лютого 2025 року, від 30 березня 2025 року, від 30 квітня 2025 року, від 31 грудня 2024 року, від 31 січня 2024 року, від 29 лютого 2024 року, від 30 квітня 2024 року, від 30 травня 2024 року, від 29 червня 2024 року, від 30 липня 2024 року, від 29 серпня 2024 року, від 29 вересня 2024 року, від 31 жовтня 2024 року, від 29 листопада 2024 року, від 24 грудня 2022 року, від 30 листопада 2022 року, від 29 жовтня 2022 року, від 30 липня 2022 року, від 28 травня 2022 року, від 30 березня 2022 року, від 27 березня 2022 року, від 29 січня 2023 року, від 28 лютого 2023 року, від 31 березня 2023 року, від 30 квітня 2023 року, від 31 травня 2023 року, від 30 липня 2023 року, від 31 серпня 2023 року, від 30 вересня 2023 року, від 30 жовтня 2023 року, від 30 грудня 2023 року.
Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 липня 2023 року накладено арешт на частки садового будинку, дорога АДРЕСА_2 , при примусовому виконанні судового рішення, де боржником є ОСОБА_3 , відповідач у справі.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції повною мірою не відповідає.
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
У частині 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до положень частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України (далі – СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:
1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;
2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;
4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина 6 частини 57 СК України).
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина 7 статті 57 ЦК України).
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Позивачка заявила вимогу про визнання садового будинку АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачкою не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_1 . Апеляційний суд вважає такий висновок суду помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Цивільні права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивач звернувся до суду (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).
Тому завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
За наведеного Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17).
З таким висновком узгоджується і правовий висновок, викладений Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у постанові від 6 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21, де визначено, що ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
Тому, як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).
У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі №910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44)).
За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову повинно бути ефективним тоді, коли забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.
В суді апеляційної інстанції позивачка визнала своє звернення до суду необхідністю звільнення частини садового будинку з під арешту, що накладений у виконавчому провадженні з метою задоволення вимог стягувача (кредитора) про стягнення з боржників в солідарному порядку з ОСОБА_3 (відповідача у справі) та ОСОБА_5 кредитної заборгованості, оскільки такий арешт порушує її право особистої приватної власності.
В суді першої інстанції встановлено, що сторони не зверталися з позовом до суду про поділ майна подружжя, при розірванні шлюбу судовим рішення від 13 грудня 2023 року судом було зазначено, що спору з приводу поділу майна у сторін немає, відповідач не заперечував проти позову. Між тим, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 липня 2023 року накладено арешт на частки садового будинку, дорога АДРЕСА_2 , при примусовому виконанні судового рішення, де боржником є ОСОБА_3 , відповідач у справі.
Отже, під час примусового виконання судового рішення щодо стягнення боргу з відповідача ОСОБА_3 , а саме, здійснення державним виконавцем арешту на частку садового будинку, дорога АДРЕСА_2 , порушено право власності позивачки на зазначене нерухоме майно, оскільки вона вважає це майно особистою приватною власністю.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».
Такий правовий висновок висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.
Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2024 року у справі № 2-186/05 зробив висновок, що у частині 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено порядок вирішення спорів, що виникають під час виконання судових рішень, захисту прав особи, яка не є боржником у виконавчому провадженні, у зв`язку з накладенням арешту на майно. У разі виникнення такого спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
У постанові Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 913/567/19 (913/176/20) зазначено, що відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто названа норма є спеціальною, у якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно такої особи і у разі виникнення спору належним способом захисту прав особи є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту.
Отже, з огляду на правову природу правовідносин за встановленими обставинами справи, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 , яка не є стороною виконавчого провадження, однак вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, вправі звернутися до суду з позовом про зняття арешту з цього майна у порядку визначеного приписами частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».   
За такого, у справі, що переглядається, вказаний спосіб захисту прав позивачки у спорі, щодо арештованого майна, не є ефективним, оскільки фактично призведе до породження нового судового спору з приводу зняття арешту з частки нерухомого майна, накладеного у порядку вчинення державним виконавцем виконавчих дій у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову, але неправильно мотивував таку відмову, не звернувши увагу на зміст матеріально-правової вимоги, а саме обрання позивачкою неефективного способу захисту свого порушеного права та застосування норм матеріального права, що регулюють такий захист. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частини рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підлягає зміні з викладенням її у редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.
З огляду на приписи статті 141 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник – ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2025 року в мотивувальній частині змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Т.В. Крамаренко
Повне судове рішення складено 26 листопада 2025 року.