Номер провадження: 22-ц/813/3035/25 
Справа № 521/10277/24
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.
Короткий зміст позовних вимог.
До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся з позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за яким просить стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 100 000 доларів США.
Позовна заява вмотивована тим, що 19 січня 2022 року до позивача звернулася ОСОБА_3 з проханням позичити їй 3 100 000 (три мільйони сто тисяч) доларів США. ОСОБА_2 погодився позичити ОСОБА_3 3 100 000 (три мільйони сто тисяч) доларів США, за умови повернення їх до 19 січня 2024 року. На підтвердження передачі грошей ОСОБА_3 власноруч написала позивачу розписку і отримала кошти. З метою забезпечення повернення коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір поруки від 19 січня 2022 року. Однак ОСОБА_3 свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконала. Це змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду.

Позиція відповідачів у суді першої інстанції.
08 липня 2024 року відповідач ОСОБА_3 через систему Електронний суд надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутністю.
10 липня 2024 року відповідач ОСОБА_4 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд розглянути справу за його відсутністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 100 000 доларів США. Стягнено в рівних частках з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15 140 гривень 00 копійок.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у справі, просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1 є кредитором ОСОБА_3 за заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у цивільній справі №522/7124/17, за яким стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 31.05.2014 у розмірі 30 тис. доларів США, за борговою розпискою від 30.06.2014 року у розмірі 20 тис. доларів США всього в розмірі 50 000,00 доларів США. Визначено судом, що стягнення боргу зазначеного в доларах США слід проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом НБУ на день проведення оплати по поверненню боргу. м. Одеси.
Водночас ОСОБА_3 вчиняє дії щодо уникнення виконання рішення суду шляхом збільшення боргової маси, про що свідчить саме наявність оскаржуваного судового рішення та його безпосереднє примусове виконання.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості

Фактичні обставини справи.
На підставі матеріалів справи встановлено, що 19 січня 2022 року до позивача звернулася ОСОБА_3 з проханням позичити їй 3100000 (три мільйони сто тисяч) доларів США. ОСОБА_3 пояснила, що у неї дуже серйозні життєві проблеми, а саме наявність великої заборгованості, де нараховуються високі відсотки. Таким чином, кошти їй потрібні були щоб перекрити інший борг. За домовленістю позика між сторонами була безвідсоткова, коштів за користування грошима ОСОБА_2 з ОСОБА_3 стягувати не планував. ОСОБА_3 ОСОБА_2 особисто знав більше 15 років, їх пов`язували тісні дружні відносини. Кошти в розмірі 3100000 (три мільйони сто тисяч) доларів США ОСОБА_2 позичав з умовою, що відповідач поверне їх до 19 січня 2024 року.
На підтвердження передачі грошей ОСОБА_3 власноруч написала позивачу розписку і отримала кошти (а. с. 4). Кошти були передані в доларах США.
При цьому, з метою забезпечення повернення коштів між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений Договір поруки від 19 січня 2022 року (а.с. 3). Відповідно до п. 2.1 вказаного договору ОСОБА_4 зобов`язаний здійснити належне виконання зобов`язання замість ОСОБА_3 повністю у випадку невиконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань перед позивачем, передбаченого Договором позики, що підтверджується розпискою боржника від 19 січня 2022 року.
Однак ОСОБА_3 свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконала. ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідачів з вимогою повернути гроші, однак відповідачі гроші позивачу не повернули.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_3 свої зобов`язання згідно з договору та вказані в борговій розписці строки не виконала. ОСОБА_2 неодноразово звертався до відповідачів з вимогою повернути гроші, однак відповідачі гроші позивачу не повернули. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.
Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, – закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час. 
На підставі матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року у справі №522/7124/17, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2018 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення боргу за борговими розписками задоволено та стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 31.05.2014р. у розмірі 30 тис. доларів США, за борговою розпискою від 30.06.2014 року у розмірі 20 тис. доларів США всього в розмірі 50 000,00 доларів США. Визначено судом, що стягнення боргу зазначеного в доларах США слід проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом НБУ на день проведення оплати по поверненню боргу. м. Одеси.
Приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. 02 жовтня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60200326 за виконавчим листом Приморського районного суду м. Одеси №522/7124/17 від 21.06.2018 відносно ОСОБА_6 . Вказаною постановою зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено боржника про відповідальність за неподання декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
02 жовтня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. винесено постанови про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на кошти, які містяться в банківських установах на всіх рахунках боржника та постанову про арешт майна боржника? якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_6 
04 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Щербаковим Ю.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60497997 відносно боржника ОСОБА_3 про стягнення з неї солідарно на користь ОСОБА_1 суму боргу у загальному розмірі 50 000 тисяч доларів США на підставі виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси за № 522/7124/17, виданого 21 червня 2018 року, та винесено постанову про арешт всього майна боржника, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.
Таким чином, ще з 2017 року ОСОБА_1 є кредитором ОСОБА_3 за судовим рішенням у справі №522/7124/17.
26 вересня 2024 року до приватного виконавця Щербакова Ю.С. звернувся громадянин ОСОБА_2 із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №521/10277/24, виданого 02 вересня 2024 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 3 100 000 доларів США.
На підставі зазначеного виконавчого документа було відкрито виконавче провадження №76150875, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження №75917273 разом із виконавчим провадженням, стягувачем по якому є скаржник ОСОБА_1 
16 жовтня 2024 року до приватного виконавця Щербакова Ю.С. звернулась ОСОБА_3 із заявою про надання згоди на звернення стягнення на належне їй нерухоме майно в порядку ч. 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження». ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_3 ) одночасно надав заяву про надання згоди на звернення стягнення на нерухоме майно.
Згідно із пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).
Касаційний суд вже вказував, що потрібно розмежовувати:
матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24));
зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 757/30424/18 (провадження № 61-993св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 932/4154/22 (провадження № 61-10679св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року в справі № 686/16569/22 (провадження № 61-1306св23)).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно із частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).
Апеляційний суд зазначає, що використання таким чином договору позики не може залишати поза реакцією, оскільки такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що подання позову ОСОБА_2 є зловживанням правом, яке направлено для унеможливлення виконання рішення, так як:
- правовий статус ОСОБА_3 – боржник у цивільній справі №522/7124/17 та відповідному виконавчому провадженні, де стягувачем є ОСОБА_1 ;
- боргові зобов`язання ОСОБА_3 за розпискою виникли після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 
- використаний приватно-правовий інструментарій для уникнення примусового виконання заочного рішення суду Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року;
- беззаперечне визнання відповідачами позовних вимог;
- подання заяви ОСОБА_3 до приватного виконавця заяви від 16.10.2024 про надання згоди на звернення стягнення на належне їй нерухоме майно в порядку ч. 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»;
- порушення прав інших осіб ( ОСОБА_1 ) вказаними позовними вимогами (шляхом збільшення маси боргових зобов`язань ОСОБА_3 та, як наслідок, зменшення розміру задоволених вимог стягувача ОСОБА_1 ).
Крім того апеляційний суд звертає увагу, що боргові зобов`язання ОСОБА_3 виникли у 2022 році, однак вона не здійснила жодних дій для виконання заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2017 року у справі №522/7124/17.
Також суд апеляційної інстанції враховує, що у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не міг пояснити походження коштів у розмірі саме 3100000 доларів США. 
Колегія суддів також бере до уваги, що ОСОБА_3 здійснювала дії щодо уникнення виконання судового рішення у справі №522/7124/17, а саме такі.
У провадженні судів різних інстанції перебувала цивільна справа №522/10208/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання договорів недійсними.
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 08 червня 2023 року та постановою Верховного Суду від 29 листопада 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , реєстраційний номер 2706, посвідчений 25 березня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В. С., за яким ОСОБА_8 набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , реєстраційний номер 2708, посвідчений 25 березня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В. С., за яким ОСОБА_8 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 4624555700:01:009:0406 площею 0,1 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , реєстраційний номер 2710, посвідчений 25 березня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Омаровою В. С., за яким ОСОБА_8 набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером 4624555700:01:009:0407 площею 0,0935 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу, реєстраційний номер 2450, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посвідчений 19 жовтня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Дімітровою Т. А., за яким ОСОБА_9 набув у власність земельну ділянку б/н, площею 0,0935 га, у тому числі по угіддях 0,0935 га – сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки 4624555700:01:009:0407, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 . Визнано недійсним договір іпотеки, реєстраційний номер 2442, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посвідчений 19 жовтня 2020 року приватним нотаріусом ОМНО Дімітровою Т. А., за яким ОСОБА_8 передав ОСОБА_9 з метою забезпечення виконання зобов`язань земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки 4624555700:01:009:0406, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , та житловий будинок АДРЕСА_2 . 
Судами встановлено, що ОСОБА_3 , будучи обізнаною про наявність невиконаного судового рішення про солідарне стягнення з неї заборгованості на користь ОСОБА_1 , про наявність відкритого виконавчого провадження, в межах якого приватним виконавцем накладено арешт на все її майно, здійснила відчуження належних їй двох земельних ділянок та житлового будинку на користь ОСОБА_8 шляхом укладення з останнім оскаржуваних договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що поведінка ОСОБА_3 як боржника є недобросовісною. На час вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_3 знала про існування боргу перед позивачем та про відкрите виконавче провадження щодо стягнення із неї коштів, вона могла передбачити негативні наслідки відчуження майна, у зв`язку із цим вчинила правочини щодо продажу свого майна з наміром виведення його з під процедури звернення стягнення на це майно. З урахуванням наведеного суди дійшли правильного висновку про наявність правових підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними.
Також судами у цій справі встановлено, що у відповіді Іванківської районної державної нотаріальної контори від 04 лютого 2021 року № 91/01-16 повідомлено, що 31 березня 2020 року та 03 квітня 2020 року виявлено факти втручання в роботу єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно (несанкціоноване втручання). Невідомими особами скасовано декілька заборон на відчуження нерухомого майна. Також від її імені на підставі рішення Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі №522/7303/17 зареєстровано такі об`єкти нерухомого майна, а саме: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,1 га, зокрема по угіддях: 0,1000 га – землі змішаного типу, кадастровий номер земельної ділянки 4624555700:01:009:0406; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,0935 га, в тому числі по угіддях: 0,0935 га – сіножаті, кадастровий номер земельної ділянки 4624555700:01:009:0407. Завідувач Іванківської районної державної нотаріальної контори Воробей Т. П. вжила заходи щодо відміни незакінчених реєстраційних дій. Також повідомлено правоохоронні органи про факт несанкціонованого втручання у роботу державних реєстрів.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 24 грудня 2025 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 липня 2024 року скасувати.
Постановити у справі нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий       Р.Д. Громік

Судді:       М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева