Справа №295/14850/24
Категорія 139
2-а/295/19/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.01.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі 
Головуючої судді Воробйової Т.А., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін
адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 
до Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції 
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,
в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №832793 від 25.09.2024 відносно ОСОБА_1 з накладенням стягнення у виді штрафу за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121-3, ч.4 ст.126 КУпАП, у розмірі 20400грн.
Позов обґрунтовано тим, що згідно з оскаржуваною постановою, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом без права керування, а саме був позбавлений права керування транспортним засобом згідно з постановою Богунського районного суду м.Житомира за №12320 від 19.09.2023, керував транспортним засобом FAW з номерними знаками НОМЕР_1 з непрацюючою підсвіткою номерного знаку в темну пору доби, чим порушив п.2.1.9 п. 2.9 ПДР України. З даною постановою ОСОБА_1 не погоджується, вважає її незаконною, та такою, що винесена з порушеннями законодавства з огляду на наступне.Позивач дану обставину не визнає в повному обсязі. Перед початком руху позивач особисто встановив, що задній номерний знак був достатньо освітлений, щоб ясно розгледіти його символи з відстані 20 метрів і більше. Працівником поліції було винесено оскаржувану постанову без надання будь-яких доказів вчинення правопорушення. Посадовою особою не було надано жодних доказів щодо неможливості розгледіти номерні знаки з причини їх неосвітлення, не здійснювались фото/відеофіксація чи будь-які виміри.В графі п. 7 оскаржуваної постанови «До постанови додаються» не вказано жодного доказу про вчинення гр. ОСОБА_1 будь-якого правопорушення, долучені лише пояснення особи. Позивач вважає, що не доведеним є факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, за яке його притягнуто до адміністративної відповідальності та в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121-3 КУпАП. Крім того, працівниками поліції жодним чином не підтверджено взагалі факт керування транспортним ОСОБА_1 , що виключає можливість притягнення його до відповідальності ч. 4 ст. 126 КУпАП, оскільки дана стаття передбачає відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами. На підтвердження факту позбавлення права керування транспортними засобами відповідач посилається на рішення Богунського районного суду м. Житомира за №12320 від 19.09.2023, проте, в Єдиному державному реєстрі судових рішень відомості за таким номером справи відсутні.Окрім цього, вищезгадана постанова була винесена із істотним порушенням прав позивача на захист та правових гарантій. Постанову винесено «на місці вчинення правопорушення» (просто на дорозі) та відразу після того як правопорушення нібито було вчинено. За таких умов позивач не мав часу та, відповідно, фізичної можливості скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП України, зокрема, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися правовою допомогою, тощо.
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 17.10.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.
24.10.2024 від представника відповідача Ярошенко О.М. надійшов відзив на позов. У відзиві вказано, що відповідач позов вважає безпідставним і таким, що не відповідає дійсності. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що зі змісту оскаржуваної постанови серії ДП18 №832793 від 25.09.2024 вбачається, що 25.09.2024 о 23:00 год на автодорозі Київ-Чоп М-06, 109 км позивач керувавтранспортним засобом FAW з номерним знаком НОМЕР_1 з неосвітленим номерним знаком, при цьому будучи позбавленим права керування транспортними засобами, згідно з постановою Богунського районного суду м. Житомира від 20.10.2023 та постановою Житомирського апеляційного суду від 08.05.2024 у справі №295/12763/23. Своїми діями позивач порушив пункт 2.1 «а» та 2.9. «в» ПДР України ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 126, частиною першою статті 121-3 та частиною другою ст. 36 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Так, постановою Богунського районного суду м. Житомира від 20.10.2023, яка залишена без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 08.05.2024, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років. З наведеного слідує, що на момент зупинки поліцейським транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та розгляду справи постанова набрала законної сили, а тому діяли обмеження, встановлені постановою Богунського районного суду м. Житомира від 20.10.2024, відповідно до якої позивач мав статус особи, позбавленої права керування всіма видами транспортних засобів строком на 5 років. Відтак, дії працівника поліції, на момент винесення оскаржуваної постанови були об`єктивними і такими, що відповідали вимогам чинного законодавства. Останній належним чином встановив обставини справи та наклав адміністративне стягнення за ч. 4 ст. 126 КУпАП.Доказом встановлення вини позивача у порушенні Правил дорожнього руху є постанова Богунського районного суду Житомирської області м. Житомира від 20.10.2024, постанова Житомирського апеляційного суду від 08.05.2024, винесена у встановленому законом порядку постанова по справі про адміністративне правопорушення та відеофіксація події. Поліцейським використано нагрудний портативний відеореєстратор виключно на підставі Закону і такий відеозапис надає можливість суду оцінити правомірность дій поліцейського, а відповідачу спростувати доводи позивача. З огляду на те, що використання портативних пристроїв відеофіксації подій прямо передбачено вищевказаним Наказом та Законом України "Про Національну поліцію» (ст. 40), в тому числі, як один із превентивних заходів, що може застосовувати працівник поліції, а тому відсутні підстави для визнання такого доказу неналежним, а тим більше таким, що одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідачем були дотримані вимоги КУпАП при розгляді справи, ним було роз`яснено позивачу права, повідомлено про вчинене ним порушення, заслухано його пояснення та надано ним оцінку. Дій, які б обмежили права позивача при розгляді справи відповідачем вчинено не було. Штраф накладено за ч. 4 ст. 126 КУпАП в межах санкції за це правопорушення. 
Інших заяв по суті справи до суду не надійшло.
Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Сторони не скористалися своїм процесуальним правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2024 поліцейським УПП в Житомирській області винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №832793 від 25.09.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20400 грн.
Підставою для винесення оскаржуваної постанови стало те, що 25.09.2024 о 23:00 год на автодорозі Київ-Чоп М-06, 109 км позивач керував транспортним засобом FAW з номерним знаком НОМЕР_1 без права керування транспортним засобом, а саме був позбавлений права керування постановою Богунського районного суду м. Житомира №12763 від 19.09.2023, керував транспортним засобом з непрацюючою підсвітко номерного знаку у темну пору доби, чим порушив пункт 2.1.9, та 2.9. «в» ПДР України ПДР України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 126, ч. 1ст. 121-3 КУпАП.
Вважаючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії (п. 2.1 «а» ПДР України).
Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу (п. 2.3 «а» ПДР України).
Відповідно до п. 2.9. «в» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.
Згідно з п.31.4.3 «а» ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу. 
Згідно з ч. 1 ст. 121-3 КУпАП керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака,- тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 4 ст. 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" №30985/96).
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а згідно з частиною третьою цієї статті обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а, де вказано, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб`єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
У відповідності до ч. 1, 4 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст. 9, 77 КАС України розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, вільності та свободи у поданні суду доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень та доведенні перед судом їх переконливості; однак, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
Тобто, дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Згідно зі ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
В силу положень ч.1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.
Дослідивши подані докази в сукупності, оцінивши їх за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд приходить висновку, що вина позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП не була доведена «поза розумним сумнівом».
Позивач заперечує порушення ним вимог п.п.2.9 ПДР та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3, ч. 4 ст. 126 КУпА з підстав відсутності доказів вчинення ним адміністративних правопорушень, зокрема доказів того, що ОСОБА_1 за обставин, про які йдеться, керував транспортним засобом.
Суд зауважує, що належні, допустимі, достовірні та достатні докази вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП, у матеріалах справи відсутні.
На підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 126 КУпАП, представник відповідача долучила до відзиву копію постанови Богунського районного суду м. Житомира №295/12763/23 від 20.10.2023, яка набрала законної сили, та якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 5 (п`ять) років.
Однак в оскаржуваній постанові поліцейський посилається на інше рішення суду (№12320 від 19.09.2023), копії якого до суду не надано.
Поряд з цим, позивач посилається на відсутність доказів того, що ОСОБА_1 за обставин, про які йдеться, керував транспортним засобом.
Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.
Суд зазначає, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою його об`єктивної сторони. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Крім того, зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2018 у справі №338/1/17 та від 29.04.2020 у справі №161/5372/17.
Крім того, долучені відповідачем до відзиву відеозаписи з нагрудної камери поліцейського не можуть вважатися належним доказом вчинення правопорушення у зв`язку з тим, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить посилання на такі докази (про застосування технічних засобів фіксації порушення в оскаржуваній постанові не зазначено).
Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 74 КАС України не може вважатися допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17 та від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а.
Відтак, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано, жодних доказів порушення позивачем вимог ПДР України.
Інших доказів на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП, відповідач не надав.
Суд зазначає, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а також відповідати принципу законності.
Отже, зважаючи на той факт, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б у встановленому законом порядку підтверджували вчинення позивачем адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП, та, відповідно, наявність складу вказаного адміністративного правопорушення, суд вважає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №832793 від 25.09.2024 винесена відповідачем без додержання законності та підлягає скасуванню, а справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 слід закрити за відсутністю в його діях події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 КУпАП.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
У відповідності до п. 5 ч.1 ст. 244 КАС України, при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. 
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова особа чи службова особа.
У зв`язку із задоволенням позову у справі, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн відшкодовуються за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, у відповідності до приписів ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 19, 72-77, 241-246, 257, 262, 268-272, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
в и р і ш и в:
Адміністративний позов – задовольнити.
Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП18 №832793 від 25.09.2024, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121-3, ч. 4 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за у розмірі 20400 грн.
Закрити справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Департаменту патрульної поліції на користь держави 605,60 грн судового збору. 

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його складення.
Рішення суду за наслідками розгляду судом першої інстанції справи набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Управління патрульної поліції у Житомирській області Департаменту патрульної поліції (м. Житомир, вул. Покровська, 96, ідентифікаційний код 40108646).

Суддя Т.А. Воробйова