Номер провадження: 22-ц/813/1776/25 
Справа № 2-2766/2010
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Грант Артурович
на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2010 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.
Позов обґрунтовано тим, що 02 лютого 2010 року між нею та відповідачкою у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 прийняла у власність від ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 і сплатила її вартість у сумі 20 000 грн.
Посилаючись на те, що позивачка виконала умови указаного договору, а відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, що порушує права позивачки, остання просила суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у простій письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року ухвалено задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 .
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, у простій письмовій формі, згідно якого позивачка ОСОБА_1 купила у відповідачки ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з : літ. «А» — житлового будинку, № 1-4 - споруд.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з: літ. «А» - житлового будинку, №1-4 - споруд.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Г.А.,подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року скасувати. Ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Апеляційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_3 є особою, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про його майнові права на спірне нерухоме майно без залучення заявника до участі у справі.
Скаржник зазначив, що між ним та ОСОБА_2 05.04.2005 року укладено шлюб. Вказує, що за вимогами закону, на спірний житловий будинок поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. На його думку, суд першої інстанції фактично підмінив собою орган нотаріату та оформив угоду між сторонами не з`ясувавши факт наявності шлюбу у ОСОБА_2 та наявності співвласника майна, що відчужується без відома такого співвласника.
Наголошує, що судом не було встановлено у чому саме полягає ухилення від укладення правочину в нотаріальній формі і саме це призвело до необґрунтованих та недоведених мотивів суду першої інстанції у цій частині. Також, звертає увагу, що повний та всебічний розгляд справи, на його думку, неможливо здійснити за той проміжок часу, за який її було розглянуто.
Пояснює, що про існування оскаржуваного рішення йому нічого не було відомо, зазначене рішення йому не надсилалося, про відчуження частини житлового будинку дізнався з моменту отримання довідки з реєстру речових прав.
Стверджує, що оскаржуване рішення призвело до того, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, відчужила шляхом визнання позовних вимог частину майна свого чоловіка – ОСОБА_3 без його на те нотаріальної згоди.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Єфименко Ю.М. зазначає, про неправдивість посилання скаржника на 04.05.2021 року, як на дату коли останній дізнався про здійснення ОСОБА_1 реєстрації права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стверджує, що посилання апелянта на порушення його майнових права, як співвласника майна, набутого під час шлюбу, спростовується відповідними положеннями постанови ВСУ від 07.09.2016 року по справі № 6-801цс16, постанови від 18.06.2018 року по справі № 711/5108/17, згідно яких презумпцію спільного сумісного майна подружжя необхідно довести, а реєстрація права власності майна на одного із подружжя не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя.
Просить суд закрити провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Пояснення учасників справи

В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник скаржника ОСОБА_3 адвокат Ростомов Г.А. просив апеляційну скаргу задовольнити з викладених у ній підстав.
Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Єфименко Н.В. приймаючи участь у розгляді в режимі відеоконференції, надавала пояснення по суті справи, але не змогла прийняти участь у судових дебатах у зв`язку з технічними проблемами.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд в режимі відеоконференції до суду не направляли.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, час знаходження справи на розгляді апеляційного суду, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому її розгляді, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

02 лютого 2010 року у м. Білгород-Дністровському, Одеської області у простій письмовій формі між позивачкою та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого позивачка ОСОБА_1 купила у відповідачки ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з : літ. «А» - житлового будинку, №1-4 - споруд, і позивачкою за даним договором цілком виплачена вартість предмета договору у сумі 20 000, 00 грн, що підтверджується копією договору купівлі-продажу у справі.

Історія справи

Справа була предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Ростомова Г.А. в інтересах ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.
Постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції зазначив, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року права обов`язки та інтереси ОСОБА_3 не порушені, у зв`язку із чим апеляційне провадження підлягає закриттю.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року, ухвалено, касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
У постанові зазначено, що мотивувальна частина судового рішення апеляційного суду не містить оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 у взаємозв`язку із матеріалами справи, які мали бути належним чином досліджені судом апеляційної інстанції.
Тому, під час нового апеляційного розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене у цій постанові, зокрема встановити: чи був ОСОБА_3 у силу закону співвласником спірного житлового будинку станом на момент подання позову в цій справі; чи мав ОСОБА_3 бути залученим до розгляду цієї справи судом першої інстанції; належним чином дослідити та встановити, чи прийняте судом першої інстанції судове рішення безпосередньо впливає на права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , який подав апеляційну скаргу, як особа, яка не була залучена до розгляду справи, та конкретно визначити обсяг таких прав, інтересів та (або) обов`язків, а також встановити безпосередній правовий зв`язок між останніми та оскаржуваним судовим рішенням, і у разі встановлення таких обставин переглянути рішення суду першої інстанції з урахуванням положень статті 370 ЦПК України.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
У пункті 8 частини третьої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення.
Як указує Європейський суд з прав людини (надалі – ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).
ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але і реальним (рішення Європейського суд з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» (De Geouffre de la Pradelle v. France, заява № 12964/87, § 28).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Таким чином, законодавець визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи – учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційної скаргою, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, в апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Так, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/751/14-ц (провадження № 61-1490св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 712/13890/15 (провадження № 61-6202св21), від 15 вересня 2023 року у справі № 756/9793/20 (провадження № 61-5524св23) від 17 квітня 2024 року у справі № 461/2451/22 (провадження № 61-291св24).

З огляду на викладене право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, але ухвалене судом рішення певним чином впливає на їхні права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.
Отже, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи впливає оскаржуване судове рішення безпосередньо на інтереси та (або) обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на інтереси та (або) обов`язки заявника, – закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 142/206/21 (провадження № 61-17098св23), від 01 травня 2024 року у справі № 520/548/18 (провадження № 61-2079св24).

У даній справі предметом спору є 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з: літ. «А» - житлового будинку, №1-4 - споруд.
Оскарженим рішенням місцевого суду визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 лютого 2010 року у м. Білгород-Дністровському, Одеської області, у простій письмовій формі, згідно якого позивачка ОСОБА_1 купила у дружини скаржника ОСОБА_2 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з : літ. «А» — житлового будинку, № 1-4 – споруд та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 300 кв.м, загальною площею 187,5 кв.м, житловою площею 135,4 кв.м, який в цілому складається з: літ. «А» - житлового будинку, №1-4 – споруд.

Так, відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі № 686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі № 619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі № 761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі № 753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі № 462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі № 383/875/17.
Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч.4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Відтак, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 надав:
– свідоцтво про шлюб від 05 квітня 2005 року;
– реєстраційний документ про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_2 станом на 10 грудня 2007 року;
– договір купівлі-продажу 1/3 частини житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 02 лютого 2009 року;
– інформацію про власників спірного майна станом на момент подання апеляційної скарги, зокрема про те, що ОСОБА_1 є власницею 1/3 спірного майна на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року.

Отже, за викладених обставин, колегія суддів враховуючи встановлену законом презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, дійшла висновку, що станом на 02.02.2009 року та станом на момент подання позову, житловий будинок АДРЕСА_1 , належав дружині  ОСОБА_2 та чоловікові  ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Крім того, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.  ОСОБА_2 така презумпція не спростовується, а тому, презумпція права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 залишається непохитною.

Викладене дає підстави вважати, що оскаржене рішення суду, безпосередньо стосується прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_3 , тобто судом було розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення є останній.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що оскаржуване рішення призвело до того, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі, відчужила шляхом визнання позовних вимог частину майна свого чоловіка – ОСОБА_3 без його на те нотаріальної згоди.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 32 ЦПК України).
Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц вказала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд першої інстанції цих процесуальних норм не виконав, чим не дотримався принципу змагальності. Суд мав у відповідності до процесуальних норм залучити співвідповідача, або відмовити у задоволенні позову саме з підстави незалучення до участі у справі співвідповідача ОСОБА_3 .

Розгляд справи за відсутності співвідповідачів унеможливлює висновки щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті пред`явленого позову, оскільки в такому випадку порушується принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип змагальності сторін.

За таких обставин, колегія суддів прийшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у даній справі неналежний суб`єктний склад учасників справи, а саме – незалучення ОСОБА_3 , як власника спірного майна, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Проте, позивач не позбавлений права на звернення до суду з вимогами до належних відповідачів.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно п. 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_3 знайшли підтвердження, а тому проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Повний текст рішення складено 13.01.2026 року, з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді, щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які на лікарняному, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку виготовлення повного тексту рішення суду.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ростомов Грант Артурович,задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2010 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13.01.2026 року.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький