ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/36085/24	
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИЛА:
В листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб в розмірі 32 287,72 гривень, що був утриманий з індексації грошового забезпечення, яка йому була виплачена на виконання рішення Одеського адміністративного окружного суду від 18.12.2023 р. у справі №420/23908/23;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) 32 287,72 гривень грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що був утриманий з індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яка була виплачена йому на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. у справі № 420/23908/23, на його користь;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка була виплачена йому на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. у справі № 420/23908/23, за весь час затримки виплати - за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, тобто по 11 жовтня 2024 року, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. №159;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, яка була виплачена йому на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. у справі № 420/23908/23, за весь час затримки виплати - за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, тобто по 11 жовтня 2024 року, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. №l59.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року позовну заяву задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб в розмірі 32287,72 гривень, що був утриманий з нарахованої індексації грошового забезпечення, яку було виплачено на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі №420/23908/23. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) 32287,72 гривень грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що був утриманий з нарахованої індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яку було виплачено на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі №420/23908/23, на його користь. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів з 01.03.2018 р. по 12.11.2024 р. у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 року по 19.07.2021 року, нарахованої на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі №420/23908/23. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 р. по 12.11.2024 р. включно у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 року по 19.07.2021 року, нарахованої на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі №420/23908/23.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги стосовно позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 32287,72 гривень грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що був утриманий з перерахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яке було виплачено йому на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. у справі № 420/23908/23 апелянт зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_1 проводився перерахунок та виплата індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року у адміністративній справі № 420/23908/23, а не виплачувалося саме грошове забезпечення, тому ця виплата не є грошовим забезпеченням та не пов`язана з виконанням обов`язків несення служби, а має характер разової виплати, здійсненої на підставі виконання рішення суду, відтак, як зазначає апелянт, на неї не поширюються положення п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, а також положення Порядку №44 щодо компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, та ці норми права до виниклих правовідносин не застосовуються. У зв`язку із зазначеним, на думку апелянта, військовою частиною НОМЕР_1 було правомірно утримано з нарахованої на виконання рішення суду 32 287,72 грн. (18%) податку на доходи фізичних осіб, та законних підстав для здійснення нарахування та компенсації ОСОБА_1 суми податку на доходи фізичних осіб, не було, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 р. по 11.10.2024 р. у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, нарахованої на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. по справі №420/23908/23 апелянт зазначає, що сума, виплачена ОСОБА_1 за рішенням суду в порядку його виконання, не є об`єктом для компенсації та не може нараховуватися компенсація згідно з Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв`язку з порушенням строків їх виплати, оскільки норми цього Закону на цю виплату не поширюються. 
Апелянт вказує, що право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення. Апелянт вважає, що з 03 травня 2024 року (наступний день після набрання законної сили рішенням суду) у відповідача виник обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення. На думку апелянта, оскільки компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки виплати грошових доходів, нарахованих громадянам на один і більше календарних місяців, а в даному випадку з 03 травня 2024 року по 18 травня 2024 року пройшло менше календарного місяця, позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв' зв`язку з порушенням строків їх виплати.
19 вересня 2025 року до суду через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 в період з 25.08.2015 року по 19.07.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загоні морської охорони), що підтверджується витягом з послужного списку.
Згідно витягу із наказу командира НОМЕР_2 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Державної прикордонної служби України від 19.07.2021 р. №224-ОС, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року визнано бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 21.09.2021 року із врахуванням приписів абзаців 3,4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, протиправною.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 21.09.2021 року із врахуванням приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі №420/23908/23 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_3 – задоволено частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2023 року змінено, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії — задовольнити частково.
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 із врахуванням приписів абзаців 3,4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, протиправною.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4416,73 гривень в місяць за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з одночасним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів".
На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. у справі №420/23908/23, 28.09.2024 року відповідачем виплачено позивачу кошти в сумі 95450,53 грн, 11.10.2024 року в сумі 40594,03 грн, 12.11.2024 року – 8353,31 грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 14, 15).
Відповідач листом №09/С-265/266 від 17.10.2024 року на звернення позивача повідомив, що відповідно до постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 по справі №420/23908/23 ОСОБА_1 здійснено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення у фіксованій величині 4416,73 гривень в місяць за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 включно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, з одночасним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Крім того, до вказаного листа додано довідку-розрахунок від 03.10.2024 р. №115, відповідно до якої сума фіксованої індексації, яка підлягає нарахуванню згідно з постановою суду становить 179376,23 грн., сума виплаченої індексації з 01.03.2018 по 19.07.2021 згідно архівних відомостей становить 10376,78 грн., різниця сум індексації – 168999,45 грн. (а.с. 16).
23.10.2024 року представник позивача звернувся до відповідача із заявами щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2018 р. по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, тобто 11.10.2024 року; грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що був утриманий з індексації грошового забезпечення в сумі 30419,90 грн відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. №44 та суми військового збору 2534,99 грн., який був утриманий під час виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.12.2023 р. у справі № 420/23908/23 (а.с. 19-20, 21-22).
Відповідач листом №09/С-303/308 від 13.11.2024 року на звернення представника позивача повідомив, що враховуючи той факт, що виплата індексації грошового забезпечення у фіксованій величині згідно Рішення, мала разовий характер, підстави для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати га суму виплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати відсутні (а.с. 23).
Листом №09/С-304/306 від 13.11.2024 року відповідач на звернення представника позивача повідомив, що враховуючи те, що виплата за рішеннями суду проведена за КЕКВ 2800 "Інші поточні видатки", за яким згідно вимог наказу №333 здійснюються видатки, які не пов`язані з придбанням товарів та послуг установами, у тому числі в частині виконання судових рішень (як у безспірному, так і у добровільному порядку незалежно від економічної суті платежу) щодо відшкодування збитків, майнової (матеріальної) та моральної (немайнової) шкоди юридичним та фізичним особам, згідно з рішенням суду, компенсація суми податку з доходів фізичних осіб не передбачена. Одночасно повідомили, що порядок компенсації утриманого військового збору при нарахуванні та виплаті коштів відповідно до судових рішень на сьогоднішній день відсутній (а.с. 24-25). 
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, щодо невиплати грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб та компенсації втрати частини грошових доходів, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право на грошову компенсацію позивач набув під час проходження військової служби, однак не отримав з вини відповідача, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен компенсувати позивачу суму податку на доходи фізичних осіб за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 по день фактичної виплати індексації.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами статті 1 цього Закону соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Відповідно до підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 ПК України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
Пунктом 168.5 ст.168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Відповідно до пункту 1 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 за №44 (далі - Порядок №44), цей порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Пунктами 2, 3 Порядку №44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України “Про податок з доходів фізичних осіб”.
Згідно з пунктом 4 Порядку №44 виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Пунктом 5 Порядку №44 визначено, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних
осіб, утриманого з грошового забезпечення.
З аналізу наведених норм вбачається, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема військовослужбовцями, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи під час виплати позивачу індексації грошового забезпечення на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі №420/23908/23, відповідачем з нарахованої суми індексації грошового забезпечення було утримано 32 287,72 грн. податку на доходи фізичних осіб, оскільки, на думку апелянта, дана виплата не є грошовим забезпеченням та не пов`язана з виконанням обов`язків несення служби, а відтак не застосовуються положення п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, а також положення Порядку № 44 щодо компенсації сум податку на доходи фізичних осіб.
Колегія суддів вважає такі доводи апелянта помилковими, з огляду на наступне. 
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в період з 25.08.2015 року по 19.07.2021 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загоні морської охорони) та з наказом від 19.07.2021у №224-ОС був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Після звільнення позивача судовими рішеннями по справі №420/23908/23 визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 із врахуванням приписів абзаців 3,4,6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі № 420/23908/23, відповідачем протягом вересня-листопада 2024 року були виплачені нараховані суми індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 19.07.2021.
Тобто, здійснюючи у вересні-листопаді 2024 року розрахунки з позивачем за період з 01.03.2018 по 19.07.2021., відповідач повинен був нарахувати та виплатити грошову компенсацію за суму податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з нарахованої суми індексації грошового забезпечення за вказаний період. 
Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що на дату виплати позивач вже не був військовослужбовцем, жодним чином не впливає на його право отримати цю компенсацію, оскільки у 2024 році відповідач здійснював остаточній розрахунок, який він зі своєї вини своєчасно не зробив. 
Оскільки, за період з 01.03.2018 по 19.07.2021 позивач мав право на цю компенсацію, він її не втратив і на момент фактичної сплати коштів у вересні-листопаді 2024 року.
Таким чином, доводи апелянта щодо відсутності підстав для виплати позивачу грошової компенсації у зв`язку з тим, що на час виплати грошового забезпечення останній вже втратив статус військовослужбовця, є необґрунтованими, оскільки при належному виконанні відповідачем своїх зобов`язань та виплаті позивачу грошового забезпечення при звільненні в повному розмірі грошова компенсація у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мала бути виплачена позивачу одночасно з виплатою йому грошового забезпечення за наявності у позивача статусу військовослужбовця.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загону морської охорони) 32287,72 гривень грошової компенсації для відшкодування суми податку на доходи фізичних осіб, що був утриманий з нарахованої індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яку було виплачено на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. по справі №420/23908/23, на його користь.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, колегія зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-III).
Стаття 1 Закону №2050-ІІІ передбачає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За приписами статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону №2050-ІІІ).
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права, сформулював Верховний Суд України ще у постановах від 19.12.2011 у справі № 6-58цс11, від 11.07.2017 у справі №2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22.06.2018 у справі № 810/1092/17, від 13.01.2020 у справі № 803/203/17, від 29.04.2021 у справі № 240/6583/20, від 12 вересня 2024 року у справі № 400/5837/23 та інш.
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 року №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:
- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);
- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);
- стипендії;
- заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст наведених положень дає підстави вважати, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком №159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер.
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі № 200/15033/21.
Колегія суддів зазначає, що компенсація за порушення строків виплати доходу виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата, індексація тощо) особи (працівника) з вини відповідача (роботодавця) не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.
Виплата компенсації втрати частини доходів проводиться незалежно від порядку і підстав їх (доходів) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені (такий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13 січня 2020 року в справі №803/203/17, від 15 жовтня 2020 року в справі №240/11882/19, від 29 квітня 2021 року в справі №240/6583/20, від 05 липня 2022 року в справі №420/7633/20, від 29 березня 2023 року в справі №120/9475/21-а, від 12 вересня 2024 року в справах №400/5837/23, №240/18489/23, від 10 жовтня 2024 року в справі №280/5397/19, від 18 грудня 2024 року в справі №755/15005/23 та багато інших).
У постановах від 14 травня 2019 року у справі № 804/2994/18, від 23 грудня 2020 року у справі №640/7975/15-а, від 05 липня 2022 року у справі №420/7633/20 Верховний Суд виходив з того, що право особи на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати виникає з моменту фактичного порушення строку виплати доходу. Тобто така компенсація підлягає нарахуванню за весь період невиплати відповідного доходу.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постанові від 24 січня 2025 року у справі № 380/1607/24, зазначивши, що право на компенсацію втрати частини доходу в особи пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Компенсація, передбачена Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядком №159, виплачується саме у разі порушення строків виплати доходу, а не у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі судового рішення, несвоєчасного виконання рішення суду тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2024 р. у справі №420/23908/23, 28.09.2024 року відповідачем виплачено позивачу кошти в сумі 95450,53 грн, 11.10.2024 року в сумі 40594,03 грн, 12.11.2024 року – 8353,31 грн.
Тобто, у даній справі встановлено порушення строків виплати позивачу індексації грошового забезпечення у належному розмірі, що є підставою для нарахування компенсації втрати частини доходу. 
З огляду на наведені висновки Верховного Суду, з урахуванням наявності факту недоплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення.
Під час розгляду справи колегією суддів також враховані правові висновки, які викладені у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2025 року у справах №420/16557/24, № 380/8640/24.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 загін морської охорони) – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук 

Суддя: А.В. Бойко 

Суддя: О.В. Єщенко