КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 760/13889/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4309/2025 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Рейнарт І.М. 
суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» - адвоката Шевцової Олени Володимирівни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року (суддя Матійчук Г.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання наказу недійсним та стягнення заробітної плати,

встановив:
у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Український інститут інтелектуальної власності» № 25-Н/2023 від 30 січня 2023 року «Про оголошення простою»; стягнути з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» різницю у заробітній платі за час простою у сумі 69 399,02грн без врахування відповідних податків та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 43 750грн та витрати на професійну правничу допомогу.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 29 червня 2021 року працює на посаді начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності ДП «Український інститут інтелектуальної власності». На підставі наказу відповідача № 72-п від 25 березня 2022 року він виконував роботу дистанційно. 17 травня 2023 року у застосунку «Viber» він отримав наказ відповідача від 16 травня 2023 року № 80-Н/2023 «Про припинення простою», у відповідності до якого було встановлено припинення простою, в тому числі і для нього, на один день, а саме 24 травня 2023 року. У цей день він звернувся до відповідача із запитом про ознайомлення з наказом, яким його було відправлено в простій, та ознайомився з наказом відповідача № 25-Н/2023 від 30 січня 2023 року «Про оголошення простою», згідно якого йому було оголошено простій не з вини працівників з 1 лютого 2023 року та встановлена заробітна плата на час простою у розмірі 2/3 від посадового окладу.
Позивач посилався на те, що він жодним чином не був повідомлений про оголошення йому простою та про встановлення оплати у розмірі 2/3 від посадового окладу. При цьому, роботодавець не визначив, які саме організаційні та технічні умови, необхідні для виконання роботи підприємства були відсутні, обмежившись лише загальною фразою щодо їх відсутності. Будь-які акти, які б обумовили причини, які 

зумовили призупинення роботи, складені не були, а сам простій був введений не на усьому підприємстві і не в окремих його структурних підрозділах, а визначений індивідуально для окремих працівників.
Також, позивач зазначав, що відповідач, у порушення вимог ст. 34 КЗпП України, не запропонував йому переведення за його згодою, з урахуванням спеціальності та кваліфікації, на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою.
Крім цього, позивач посилався на те, що відповідачем не були здійснені дії, передбачені п. 4.8 колективного договору, який був укладений 22 липня 2022 року між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український інститут інтелектуальної власності», згідно якого відповідач зобов`язався змінювати та впроваджувати новий режим роботи підприємства, окремих підрозділі чи окремих категорій працівників тільки після узгодження цих питань з профкомом з обов`язковим повідомленням працівників не пізніше ніж за два місяці до запровадження нового або зміни чинного режиму роботи.
Позивач стверджував, що йому не доплачено заробітну плату у розмірі 69 399,02грн без врахування відповідних податків та інших обов`язкових платежів, а також завдано моральну шкоду, внаслідок того, що він отримував заробітну плату у розмірі, який був менший за звичайний, що призвело до його сильного душевного хвилювання, оскільки він є єдиним утримувачем сім`ї і відповідає за її фінансовий стан.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 34 796,12грн. Стягнуто з Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» на користь держави судовий збір у розмірі 2 053грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови у позовних вимогах про визнання незаконним та скасування наказу ДП «Український інститут інтелектуальної власності» № 25-Н/2023 «Про оголошення простою» та стягнення з ДП «Український інститут інтелектуальної власності» різниці у заробітній платі за час простою у розмірі 69 399,02грн без врахування відповідних податків та обов`язкових платежів та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.
Позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
Позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання ним неналежного способу захисту своїх прав, оскільки відповідач, хоч і має право на встановлення простою, однак оскаржуваний наказ № 25-Н/2023 від 30 січня 2023 року «Про оголошення простою» не відповідає вимогам законодавства, оскільки відповідач не визначив, які саме організаційні або технічні умови, необхідні для виконання роботи підприємства, відсутні. При цьому підприємство чи окремі його підрозділи не здійснювали повної зупинки роботи, що згідно ст. 34 КЗпП України є обов`язковою підставою для оголошення простою. Крім цього, йому, в порушення вимог ст. 34 КЗпП України, не було запропоновано переведення за його згодою, з урахуванням спеціальності та кваліфікації, на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою.
Також, позивач посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявність в матеріалах справи колективного договору, який був укладений між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український інститут інтелектуальної власності», згідно якого відповідач міг змінити чи запровадити новий режим роботи підприємства, окремих його структурних підрозділів чи окремих працівників, виключно після узгодження цього питання з профкомом та з повідомленням працівників, чого відповідачем зроблено не було.

Позивач стверджує, що відповідач протиправно не доплатив йому заробітну плату за період перебування в простої з 1 лютого 2023 року по 24 травня 2023 року у розмірі 34 796,12грн, а також за червень-серпень 2023 року у розмірі 34 602,90грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ДП «Український інститут інтелектуальної власності» - адвокат Шевцова О.В. просить скасувати рішення суду в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 34 796,12грн та судового збору у розмірі 2 053,03грн, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення норм процесуального права.
Представник відповідача вважає, що ОСОБА_1 , заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди, не надав суду будь-яких належних доказів, які б обґрунтовували підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено самого факту заподіяння зі сторони відповідача моральної шкоди, втрат немайнового характеру, тощо. Також, позивачем не доведено існування будь-яких негативних наслідків, внаслідок дій відповідача, а також не обґрунтовано розмір заявленої моральної шкоди.
Представник відповідача посилається, що самим рішенням суду не встановлено протиправність діянь підприємства стосовно позивача, яка б призвела до порушення його трудових прав. Тому, вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, оскільки підприємство не вчиняло протиправних дій стосовно позивача, не порушувало його трудових прав, а тому не може бути заподіювачем моральної шкоди.
Також представник відповідача посилається на помилковий висновок суду першої інстанції про стягнення судового збору на користь держави, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено пільг щодо сплати судового збору за позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди. При цьому, позивач судовий збір у встановленому законом розмірі, при поданні позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог не сплатив. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 представник ДП «Український інститут інтелектуальної власності» - адвокат Шевцова О.В. просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про оголошення простою, стягнення невиплаченої заробітної плати - без змін.
Представник відповідача зазначає, що твердження позивача про незаконність оскаржуваного наказу та порушення роботодавцем положень ст. 34 КЗпП України є безпідставними, оскільки переведення працівника на іншу роботу під час простою не є обов`язком підприємства, а правом, тому за відсутності такої можливості, права позивача не можуть вважатись порушеними.
Представник відповідача стверджує, що підставою для оголошення простою позивачу було припинення з 8 листопада 2022 року повноважень ДП «Український інститут інтелектуальної власності», як Національного органу інтелектуальної власності, та затвердження у зв`язку з цим нової редакції статуту підприємства, з якого прибрано низку повноважень у сфері інтелектуальної власності, в тому числі і повноваження щодо забезпечення представництва інтересів в судових органах України у справах щодо захисту прав інтелектуальної власності. Отже, оголошенню позивачу простою передували певні події, які зумовили прийняття такого рішення, пов`язані з внутрішніми процесами підприємства та адаптацією його роботи в умовах воєнного стану.
Також, представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що працівник не може оскаржити наказ про встановлення простою на підприємстві, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою на управління діяльністю підприємством чи установою.
Крім цього, представник відповідача вважає, що оскільки простій це вимушене 

зупинення роботи, яке не змінює встановлені умови праці, роботодавець не повинен був за два місяці повідомляти працівника про оголошення простою, погоджувати це питання з профкомом, отримувати згоду працівника при оформленні простою, тощо. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , який свою апеляційну скаргу підтримав, проти апеляційної скарги відповідача заперечував, представника ДП «Український інститут інтелектуальної власності» - адвоката Шевцової О.В., яка свою апеляційну скаргу підтримала, проти апеляційної скарги позивача заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивача, вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом ДП «Український інститут інтелектуальної власності» № 197-п від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 з 1 липня 2021 року переведено на посаду начальника відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності (с.с.6 т.1).
Згідно наказу ДП «Укрпатент» від 25 березня 2022 року № 72-п «Про запровадження дистанційної роботи», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням воєнного стану згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі статті 60-2 КЗпП України, запроваджено дистанційну роботу для працівників підприємства, зазначених у додатку до цього наказу, в тому числі і для позивача, з 1 квітня 2022 року до закінчення воєнного стану (с.с.7-10 т.1).
Відповідно до наказу ДП «Укрпатент» від 30 січня 2023 року № 25-н/2023 «Про оголошення простою» (далі - Наказ), у зв`язку з набранням 8 листопада 2022 року чинності розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2022 року № 943-р «Деякі питання Національного органу інтелектуальної власності», затвердженням наказом Міністерства економіки України від 11 листопада 2022 року № 4534 нової редакції статуту Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності, відсутністю організаційних та технічних умов для забезпечення господарської діяльності підприємства у повному обсязі під час воєнного стану, з метою оптимізації витрат підприємства, на підставі статей 34, 113 КЗпП України, оголошено простій, не з вини працівників, з 1 лютого 2023 року для працівників, визначених у додатку № 1 до цього наказу, в тому числі і для позивача (с.с.13-17 т.1).
Згідно пунктів 3,4 Наказу звільнено працівників, визначених у додатку № 1 та у додатку № 2 до цього наказу, в тому числі і позивача, від обов`язку бути присутніми на роботі до стабілізації обставин, що викликали простій. У разі повідомлення, за допомогою засобів зв`язку про закінчення простою, зобов`язано працівників підприємства, визначених у додатку № 1 та у додатку № 2 до цього наказу, в тому числі і позивача, стати до роботи наступного робочого дня після такого повідомлення. Доручено головному бухгалтеру ОСОБА_2 забезпечити оплату працівникам, визначеним у додатку № 1 та у додатку № 2 до цього наказу, часу простою у розмірі 2/3 від посадового окладу.
Відповідно до пункту 7 Наказу доручено т.в.о. начальнику відділу контролю виконання доручень та діловодства Демченко А.О. ознайомити з цим наказом працівників, згідно з додатком № 1 та додатком № 2 до цього наказу.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ознайомився з Наказом 24 травня 2023 року (с.с.162 т.1, звор.).
Також, з матеріалів справи вбачається, що копія Наказу направлялась відповідачем на поштову адресу позивача простою поштовою кореспонденцією 30 січня 2023 року (с.с.166-167 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування наказу про оголошення простою, суд першої інстанції виходив з того, що в період з листопада 2022 року по серпень 2023 року на підприємстві відбувались процеси, які суттєво вплинули на його подальшу роботу, зокрема і скорочення чисельності працівників у зв`язку зі скороченням виробничої необхідності. При цьому, позивачу, який у період з лютого 2023 року по травень 2023 року фізично не перебував на робочому місці, виплачувалась заробітна плата у розмірі 2/3 від його посадового окладу. 
Також суд вважав, що втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, вирішення питання про встановлення простою на підприємстві є виключною компетенцією власника, тому позовна вимога про скасування наказу про оголошення простою та похідна від неї позовна вимога про стягнення недоотриманої заробітної плати задоволенню не підлягають. 
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач своєю бездіяльністю, яка виразилась у неповідомленні позивача про його простій одразу після винесення наказу, позбавив останнього права вибору між можливістю подальшої роботи зі зменшенням заробітної плати або підшукуванням нового місця роботи, чим завдав позивачу моральну шкоду, яку суд оцінив у розмірі недоотриманої позивачем заробітної плати за період з лютого 2023 року по травень 2023 року у сумі 34 796,12грн, частково задовольнивши позовні вимоги у цій частині.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Щодо оскарження рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про оголошення простою та стягнення недоплаченої заробітної плати
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно зі статтею 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Тлумачення статті 34 КЗпП України свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів.
Згідно з частинами першою, другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб.
Як вбачається зі змісту Положення про відділ представництва інтересів у судових справах Департаменту права та методології інтелектуальної власності, затвердженого наказом ДП «Український інститут інтелектуальної власності» № 220-п від 1 липня 2021 року (с.с.108-111 т.1), який очолював позивач, основними завданнями цього відділу є: організаційно-правове забезпечення розгляду і ведення судових справ щодо захисту прав інтелектуальної власності; організаційно-правове забезпечення виконання судових рішень 

з питань інтелектуальної власності; здійснення досліджень у сфері захисту прав інтелектуальної власності; участь у межах компетенції в розробці пропозицій щодо удосконалення законодавства з питань захисту прав інтелектуальної власності.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2022 року № 943-р «Деякі питання Національного органу інтелектуальної власності» припинено з 8 листопада 2022 року повноваження ДП «Український інститут інтелектуальної власності» як Національного органу інтелектуальної власності та визначено зазначену функцію за Державною організацією «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (с.с.112 т.1).
Наказом Міністерства економіки України № 4534 від 11 листопада 2022 року затверджено нову редакцію статуту ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (с.с.113-131 т.1), зі змісту якого вбачається, що відповідачем більше не здійснюються деякі повноваження у сфері інтелектуальної власності, у тому числі і повноваження щодо забезпечення представництва інтересів в судових органах України у справах щодо захисту прав інтелектуальної власності.
Наказом ДП «Укрпатент» № 269-Н/2022 від 14 листопада 2022 року «Про оголошення простою» (с.с.132-159 т.1) у зв`язку з набранням чинності 8 листопада 2022 року розпорядження Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2022 року № 943-р «Деякі питання Національного органу інтелектуальної власності», втратою чинності розпоряджень Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 року № 1267 «Про національний орган інтелектуальної власності» та від 15 вересня 2021 року № 1129 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2020 року № 1267» та відповідно припиненням виконання державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» функцій Національного органу інтелектуальної власності, визначених Законом України від 16 червня 2020 року № 703-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» (зі змінами), затвердженням нової редакції статуту державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» наказом Мінекономіки від 11 листопада 2022 року № 4534, на підставі статті 113 КЗпП України оголошено простій не з вини працівників з 15 листопада 2022 року для працівників структурних підрозділів, визначених у додатку 1 до цього наказу, в тому числі й працівників відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності, який очолював позивач.
Отже, на момент видачі відповідачем оскаржуваного наказу, для працівників структурного підрозділу, очолюваного позивачем, був оголошений простій, у зв`язку з тим, що ДП «Український інститут інтелектуальної власності» позбавлялось повноважень Національного органу інтелектуальної власності, а відтак і ряду своїх функції, зокрема щодо забезпечення представництва інтересів в судових органах України щодо захисту прав інтелектуальної власності.
Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що видачі оспорюваного наказу передували події, які об`єктивно зумовили його доцільність та обґрунтованість, через внутрішні процеси, які відбувались на підприємстві, зокрема звуження обсягу повноважень останнього.
Крім того, колегія суддів враховує, що позивач, як керівник відділу представництва інтересів у судових справах департаменту права та методології інтелектуальної власності, був обізнаний, що всі працівники підпорядкованого йому відділу перебувають з 15 листопада 2022 року у простої у зв`язку із припиненням повноважень ДП «Укрпатент» щодо забезпечення представництва інтересів у судових органах України у справах щодо захисту прав інтелектуальної власності.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду було встановлено та відповідачем доведено, що відділ представництва інтересів у судових 

справах департаменту права та методології інтелектуальної власності ДП «Укрпатент» повністю зупинив свою роботу у зв`язку із припиненням повноважень підприємства як Національного органу інтелектуальної власності, тобто у підприємства були відсутні організаційні та технічні умови для виконання робіт, які входили до посадових обов`язків позивача.
Доводи апеляційної скарги, що у спірному наказі відповідач не визначив, які саме організаційні або технічні умови, необхідні для виконання роботи підприємства, відсутні, колегія суддів вважає безпідставними, так як у наказі є посилання на розпорядження Кабінету Міністрів України № 943-р від 28 жовтня 2022 року та наказ Міністерства економіки України від 11 листопада 2022 року № 4534, яким затверджено новий статут підприємства, у зв`язку із чим підприємство позбавлялося ряду функцій, у тому числі і функцій представництва інтересів в судах України щодо захисту прав інтелектуальної власності.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що окремі підрозділи підприємства не здійснювали повної зупинки роботи, що згідно положень статті 34 КЗпП України є обов`язковою підставою для оголошення простою, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки тлумачення зазначеної норми свідчить, що підставою для введення простою на підприємстві є не тільки його повна зупинка, але і зупинка роботи певних підрозділів підприємства, а матеріалами справи підтверджено, що відділ, який очолював позивач, з 8 листопада 2022 року зупинив свою роботу.
Доводи апеляційної скарги, що у порушення вимог ст. 34 КЗпП України позивачу не було запропоновано переведення за його згодою, з урахуванням спеціальності та кваліфікації, на іншу роботу на тому ж підприємстві на весь час простою, не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки позивач не зазначив конкретних посад, які на його думку, йому повинен був запропонувати відповідача, як альтернативу простою, що позбавило суд можливості перевірити зазначені доводи.
При цьому, представник відповідача стверджувала, що відповідач не мав можливості запропонувати позивачу іншу посаду.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту та неможливість оскарження наказу про встановлення простою, оскільки будь-який наказ роботодавця, який на думку працівника порушує його трудові права, може бути оскаржений у судовому порядку, у тому числі і наказ про встановлення простою, що підтверджено численною судовою практикою.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду у справі № 755/3495/16, оскільки предметом розгляду зазначеної справи було оскарження наказу про скорочення чисельності і штату працівників, що не є тотожним до правовідносин, які виникли у справі, що переглядається.
Однак, помилковість вищезазначених висновків суду не вплинуло на правильність висновків суду, що у відповідача були наявні правові підстави для оголошення простою для позивача, з чим колегія суддів погоджується.
Посилання в апеляційній скарзі на недотримання відповідачем умов колективного договору, який був укладений між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Український інститут інтелектуальної власності», згідно якого відповідач міг змінити чи запровадити новий режим роботи підприємства, окремих його структурних підрозділів чи окремих працівників, змінювати розмір заробітної плати виключно після узгодження цього питання з профкомом та з повідомленням працівників, на думку колегії суддів не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки простій на підприємстві був оголошений у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України розпорядження № 943-р від 28 жовтня 2022 року та затвердженням нового статуту ДП 

«Український інститут інтелектуальної власності», що не можна віднести до виключної ініціативи роботодавця, а розмір визначеної позивачу заробітної плати відповідав положенням статті 113 КЗпП України.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Аналіз вищезазначених норм права свідчить, що заробітна плата виплачується за виконану роботу, передбачену умовами трудового договору.
Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів виконання ним своїх посадових обов`язків після оголошення простою.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за час простою. 

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма права містить перелік юридичних фактів, що є підставою виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи, що суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для скасування наказу відповідача про встановлення позивачу простою та стягнення недоплаченої заробітної плати, суд не мав правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Висновок суду першої інстанції, що моральна шкода заподіяна позивачу несвоєчасним ознайомленням його з наказом про встановлення простою, суперечить змісту позовної заяви, так як позивач не обґрунтовував заподіяння моральної шкоди вказаними обставинами.
Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що позивач не був обізнаний про оголошення простою на підприємстві, а відтак не зміг реалізувати право на пошук іншої, більш високооплачуваної роботи, оскільки він, будучи керівником відділу, не міг не знати, про те, що всім працівникам підпорядкованого йому відділу був оголошений простій ще з 15 листопада 2022 року.
Крім того, позивач, отримуючи заробітну плату у розмірі 2/3 свого посадового окладу протягом лютого - травня 2023 року, з даного приводу до відповідача не звертався, причин зменшення розміру заробітної плати у відповідача не з`ясовував, що також свідчить про обізнаність позивача про простій.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання наказу незаконним та його скасування, та стягнення недоплаченої заробітної плати, суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду в цій частині та задоволення апеляційної скарги позивача.
Разом з цим, задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмови у задоволенні цих позовних вимог.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» - адвоката Шевцової Олени Володимирівни задовольнити.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук