ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/2295/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богатиря К.В.
суддів: Поліщук Л.В., Таран С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025, суддя суду першої інстанції Деркач Т.Г., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 08.09.2025 
по справі №916/2295/25
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 
до відповідача: Громадської організації «ОДЕСЬКИЙ КОМІТЕТ ВЕТЕРАНІВ ВІЙНИ В АФГАНІСТАНІ»
про стягнення 117 423,04 грн, -

ВСТАНОВИВ:
Описова частина.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» з позовом, в якому просив Господарський суд Одеської області стягнути з Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди в розмірі 117 423, 04 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 028,00 грн.
Позов обґрунтований невиконанням Орендарем обов`язку з повернення нежилого приміщення за договором оренди нежитлового приміщення від 21.04.2011 за № 8/97.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 позов задоволено частково; стягнуто з Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 48 926,24 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2  523,33 грн; в задоволенні решти вимог відмовлено.
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було правомірно нараховано відповідачу неустойку за неповернення нерухомого майна з оренди. В той же час, суд першої інстанції вказав, що позивачем було безпідставно включено до суми неустойки податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність зменшення неустойки на 50%.
Аргументи учасників справи.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25.
Апелянт вказав, що неустойка, право на стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою, передбаченою ст. 549 ЦК України. Право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 ЦК України, пов?язано з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних про стягнення неустойки, дійшов передчасного висновку щодо ототожнення неустойки передбаченою ч. 2 ст. 785 ЦК України, штрафними санкціями, що суперечить позиції верховного суду.
Позивач вказав, що передбачену ст. 785 ЦК України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір діяв, а тому правомірним є обчислення  такої неустойки виходячи з розміру орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції.
Апелянт також зазначив, що суд першої інстанції безпідставно застосував до неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України, положення статті 551 ЦК України та зменшив її розмір на 50%.
Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення про повне задоволення позову.
Рух справи у суді апеляційної інстанції.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/2295/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Таран С.В., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2025.
На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/2295/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/2295/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2295/25.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25; розгляд апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 20.10.2025.
Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали апеляційного господарського суду від 30.09.2025, якою відкрито апеляційне провадження у справі №916/2295/25, була отримана в електронному кабінеті позивачем - 30.09.2025, відповідачем 30.09.2025.
Тобто учасники справи вважаються повідомленими належним чином про розгляд апеляційним господарським судом апеляційної скарги в письмовому провадженні без виклику сторін.
Фактичні обставини, встановлені судом.
Між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради (Орендодавець) та Громадською організацією «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» (Орендар) було укладено договір оренди нежилого приміщення від 21.04.2011 (нова редакція договору оренди від 13.11.2001 № 8/97), відповідно до пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення першого поверху №1, загальною площею 71,2 кв. м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова генерала, 21-А.
У пункті 1.3 договору оренди узгоджено строк дії цього договору  з 21.04.2011 до 21.04.2036.
Згідно з пунктами 2.1-2.5 договору оренди орендна плата визначається на підставі  статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року № 786 зі змінами та доповненнями до неї, Рішенням Одеської міської ради № 2071-ЧЧШМ від 17.12.2003. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, відповідно до розрахунку, приведеного у додатку 1 до договору, що становить 1 148 (одна тисяча сто сорок вісім) гривень 92 копійки, без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.  Розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності в порядку, передбаченому чинним законодавством.
За умовами пункту 3.4 договору оренди Орендодавець зобов`язується передати Орендарю в оренду нежилі приміщення згідно з пунктом 1.1 цього Договору та за актом приймання-передачі, який підписується обома сторонами.
Пунктом 4.1 договору оренди передбачено, що вказані у пункті 1.1 цього договору приміщення Орендодавцем передається Орендарю виключно для використання під розміщення організації.
Відповідно до пункту 4.7 договору оренди  після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) об`єкта оренди.
Положеннями пункту 4.10 договору оренди визначено, що у випадку припинення дії цього договору у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору Орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Відповідно до пункту 7.1 договору оренди питання, не врегульовані цим договором, вирішуються відповідно до чинного законодавства України.
У пункті 7.11 договору оренди вказано, що дія договору оренди припиняється, зокрема, достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду.
Згідно з пунктами 7.13, 7.14 договору оренди вступ Орендаря у користування приміщеннями настає одночасно з підписанням акту приймання-передачі вказаних приміщень. Передача приміщень в оренду не означає передачу Орендарю права власності на це приміщення. Власником об`єкта оренди залишається територіальна громада міста Одеси.
За умовами пункту 7.17 договору оренди цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами.
Додатком до договору оренди є підписаний сторонами без зауважень розрахунок орендної плати.
На підставі акту приймання-передачі, підписаного на виконання умов договору оренди, відповідачеві були передані нежитлові приміщення першого поверху №1, загальною площею 71,2 кв. м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова генерала, 21-А.
Надалі до договору №8/97 від 21.04.2011 було укладено низку додаткових договорів, а саме:
- додаткове погодження від 03.01.2012, яким встановлено орендну плату з 01.01.2012 по 31.12.2012 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №2 від 08.01.2013, на підставі якого узгоджено орендну плату з 01.01.2013 по 21.12.2013 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №3 від 13.02.2014, відповідно до якого встановлено орендну плату з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №4 від 12.01.2015, відповідно до якого встановлено орендну плату з 01.01.2015 по 31.12.2015 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №5 від 21.01.2016, згідно з яким встановлено термін дії договору оренди з 01.01.2016 до 31.12.2016 та встановлено орендну плату з 01.01.2016 по 31.12.2016 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №6 від 23.01.2017, яким продовжено строк дії договору оренди до 31.01.2017 та передбачено орендну плату з 01.01.2017 по 31.12.2017 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №7 від 01.04.2018 щодо продовження строку дії договору оренди до 31.12.2018 та встановлення орендної плати з 01.01.2018 по 31.12.2018 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції);
- додатковий договір №8 від 29.12.2018 стосовно встановлення орендної плати з 01.01.2019 по 31.12.2019 у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2020  у розмірі 2945,83 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), який розраховано станом на 01.12.2018 та є базовою ставкою орендної плати за місяць;
- додатковий договір №9 від 13.12.2019, на підставі якого узгоджено орендну плату з 01.01. 2021  по 31.12. 2021  у розмірі 1 грн в рік за все приміщення (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), а з 01.01.2021  у розмірі 3102,09 грн(без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції), який розрахований станом на 01.12.2019 та є базовою ставкою орендної плати за місяць;
У грудні 2023 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради, на підставі цього ж договору оренди, звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» з вимогами про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.11.2001 за №8/97, виселення орендаря з нежитлового приміщення та стягнути з Громадської організації “Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані” на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 83 076, 59 грн. 
Рішенням від 27.05.2024 у справі № 916/5486/23, яке набрало законної сили 27.06.2025, Господарський суд Одеської області позов задовольнив частково. Розірвав договір оренди нежитлового приміщення від 13.11.2001 за №8/97. Виселив Громадську організацію “Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані” з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 71,2 кв.м на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Стягнув з Громадської організації “Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані” на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 83 076,59 грн.
29.04.2025 позивав направив відповідачу претензію з проханням сплатити у місячний строк неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 112 452,68 грн.
Вказана претензія повернута на адресу позивача органами поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.
Згідно з актом державного виконавця, який міститься в матеріалах справи, 13.05.2025 на виконання рішення Господарського суду Одеської області по справі № 916/5486/23 Державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного регіонального Міністерства юстиції (м. Одеса) відбулось примусове виселення Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» з нежитлового приміщення першого поверху № 1, загальною площею 71,2 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Владіслава Бувалкіна (Генерала Бочарова), 21-А.
Мотивувальна частина.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, виходячи з таких підстав.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Відповідно до  ст. 759 Цивільного кодексу України  за договором найму наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Стаття 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"  визначає, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
На підставі договору оренди між сторонами виникли правовідносини оренди.
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» про розірвання договору оренди нежитлового приміщення від 13.11.2001 за №8/97 (нова редакція договору оренди від 21.04.2011р), укладеного між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Громадською організацією Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані, виселення Громадської організаціюї «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 71,2 кв.м на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та стягнення заборгованості з орендної плати. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.05.2024 по справі №916/5486/23 вирішено:
« 1.Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Громадської організації Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані задовольнити частково.
2. Розірвати договір оренди нежитлового приміщення від 13.11.2001 за №8/97 (нова редакція договору оренди від 21.04.2011р), укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Громадською організацією Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані. 
3. Виселити Громадську організацію «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» з нежитлового приміщення першого поверху, загальною площею 71,2 кв.м на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. 
4. Стягнути з Громадської організації Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заборгованість з орендної плати в сумі 83  076,59 грн та судовий збір в сумі 6  614,15 грн.
5. В решті позовних вимог відмовити.»
Зі змісту даного рішення вбачається, що представник Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» був присутній 27.05.2025 у судовому засіданні по справі №916/5486/23, то відповідач був обізнаний про зміст даного рішення та про свій обов`язок повернути позивачу орендоване нежитлове приміщення.
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, дане рішення набрало законної сили 27.06.2025.
Предметом позову у цій справі, що розглядається, є вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки, нарахованої в порядку ч. 2  ст. 785 ЦК України, за період з 27.06.2024 по 13.05.2025.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Після примусового розірвання договору оренди рішенням господарського суду невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду).
Статтею 795 Цивільного кодексу України  встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
Частиною 2  ст. 785 Цивільного кодексу України  встановлено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Як зазначає позивач, відповідач і досі не повернув орендоване приміщення за актом приймання-передачі.
Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного і комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
За умовами укладеного між сторонами договору (п. 4.7.) саме на Орендаря покладено обов`язок передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду.
Відтак, у відповідача виник обов`язок повернути орендоване майно. Проте, як свідчать матеріали справи, відповідач належним чином не виконав цей обов`язок.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.  Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, яку позивач визначив як підставу вимог про стягнення неустойки, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 цього Кодексу. При цьому для застосування відповідальності, передбаченої наведеною нормою, важливим є встановлення наявності в орендаря можливості передати майно, що було предметом оренди, та умисного невиконання ним цього обов`язку (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 30.08.2019 у справі № 910/13695/18).
Доказів виконання повернення орендованого майна відповідач суду не надав, як і не надав доказів вчинення орендодавцем (Департаментом комунальної власності Одеської міської ради) дій, спрямованих на ухилення від прийняття об`єкта оренди від орендаря після припинення договору, або ухилення орендодавця від підписання акта приймання-передачі майна.
Отже, за наведених обставин, за умови відсутності повернення об`єкта оренди та підписання між сторонами акта прийому-передачі, господарський суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення неустойки заявлені правомірно.
Колегія суддів зазначає, що про обов`язок повернення об`єкта оренди за актом приймання-передачі відповідач знав достеменно, про що свідчить участь представника Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» в судових засіданнях по розгляду справи № 916/5486/23.
Визначаючи розмір неустойки, колегія суддів зазначає наступне.
По-перше, з аналізу запропонованого позивачем розрахунку неустойки суд з`ясував, що позивач нараховує неустойку із включенням податку на додану вартість.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) – це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ вступає додана вартість – новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) – це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Поряд з цим, колегія суддів враховує, що передбачену приписами частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення (постанова Верховного Суду від 23.10.2024 у справі №916/3409/22).
З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що при розрахунку розміру неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, не включається податок на додану вартість, однак враховується індекс інфляції.
Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок неустойки за період з 27.06.2024 по 13.05.2025, колегія суддів погоджується з висновком суду  першої інстанції про те, що розмір такої неустойки становить 97  852,48 грн.
Між тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України, у сукупності з частиною другою статті 551 цього Кодексу.
Відтак санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, а також може бути зменшена судом за правилами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений в постанові від 16.08.2024 у справі №910/14706/22.
Таким чином, посилання апелянта на те, що санкція, передбачена ст. 785 ЦК України, не є неустойкою (штрафними санкціями), передбаченою ст. 549 ГПК України, повністю спростовується сталою судовою практикою.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Аналогічну правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
Беручи до уваги предмет спору у даній справі, правовідносини, що склались між сторонами, а також з урахуванням загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи вид діяльності відповідача (91.33 діяльність  громадських організацій, Н.В.І.Г. (основний)) та відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, а відтак суду першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки на 50%, тобто до 48  926, 24 грн, що, на переконання суду, цілком відповідає принципу верховенства права, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Стягнення з Громадської організації «Одеський комітет ветеранів війни в Афганістані» частини заявленої суми неустойки компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача (неприбуткової організації) штрафних санкцій у повному обсязі в умовах воєнного стану, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.
Як встановлено вище, доводи апеляційної скарги також жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Висновки апеляційного господарського суду.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Будь-яких підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 за результатами його апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено.
За вказаних обставин оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення із віднесенням витрат на оплату судового збору за подачу апеляційної скарги на апелянта.
Керуючись статтями 269-271, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 08.09.2025 по справі №916/2295/25 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Відповідно до ст. 287 ч. 3 ГПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню за винятком випадків, передбачених п.п. а), б), в), г) п. 2) ч. 3 ст. 287 цього Кодексу.
Постанову складено та підписано 01.12.2025. 

Головуючий суддя                                                                             К.В. Богатир

Судді:                                                                                                   Л.В. Поліщук

                                                                                                              С.В. Таран