Номер провадження: 22-ц/813/6968/25 
Справа № 491/123/25
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.12.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
               на ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року 
 у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування судового наказу Ананьївського районного суду Одеської області від 03 березня 2025 року у справі № 491/123/25, виданого за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення з  ОСОБА_1  заборгованості за спожиту електроенергію                                        
       встановив:
       18 лютого 2025 року ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 6244,42 грн, інфляційні нарахування у розмірі 669,79 грн та 3 відсотки річних у розмірі 173,78 грн та судовий збір в сумі 302,8 грн.
       03 березня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 6244,42 грн, інфляційні нарахування у розмірі 669,79 грн та 3 відсотки річних у розмірі 173,78 грн та судовий збір в сумі 302,8 грн.
       23 липня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юраш І.О., звернулася із заявою про скасування зазначеного вище судового наказу та заявою про поновлення пропущеного строку.
       24 липня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області постановив ухвалу, якою відмовив ОСОБА_1 у поновленні строку на звернення із заявою про скасування судового наказу. Повернув заяву про скасування зазначеного вище судового наказу.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юраш І.О., просить скасувати ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
       За доводами апеляційної скарги відхиляючи обставини, наведені скаржницею у заяві про поновлення пропущеного строку на подання заяви про скасування судового наказу, суд першої інстанції зазначаючи про те, що скаржниця, з огляду на положення ч.6 ст. 272 ЦПК України, отримала судовий наказ 26 березня 2025 року, у такий спосіб проявив надмірний формалізм, тим самим позбавивши її доступу до правосуддя. 
       Наголошує, що про існування судового наказу дізналася лише 01 липня 2025 року після того, як було заблоковано її банківський рахунок. Із судовим наказом та додатками до заяви про його видачу, представниця скаржниці ознайомилася лише 15 липня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд», тобто після сплину строку на подання заяви про його скасування. 
       На вказану апеляційну скаргу ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» подало відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року без змін, посилаючись на обґрунтованість та законність оскаржуваної ухвали суду.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) (п.6 ч.1 ст. 353 ЦПК України) та відмови поновити або продовжити пропущений процесуальний строк (п.10 ч.1 ст. 353 ЦПК України).
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.
       Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що копію судового наказу та заяву про його видачу з додатками було надіслано за зареєстрованою адресою ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку та ця поштова кореспонденція була повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому з огляду на положення ст. 272 ЦПК України, ОСОБА_1 є такою, що отримала зазначену вище кореспонденцію 26 березня 2025 року. Також суд зазначив, що представником боржниці не наведено жодної поважної причини пов`язаної з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення дій щодо подачі заяви боржницею про скасування судового наказу в межах встановленого законом строку. Доводи, наведені в обґрунтування поважності причин пропуску строку зводяться до заперечення факту отримання боржницею судового наказу. Належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду із заявою про скасування судового наказу представник боржниці не надала, а наведені у заяві підстави для поновлення пропущеного строку не є поважними та спростовуються матеріалами справи, що свідчить про відсутність підстав для його поновлення.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
       Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
       Частиною третьою статті 167 ЦПК України встановлено, що судовий наказ оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, проте може бути скасований у порядку, передбаченому розділом II ЦПК України.
       Згідно з частиною першою статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. Заява про скасування судового наказу може також бути подана органами та особами, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Проаналізувавши положення розділу II ЦПК України можна дійти висновку, що визначеним законом способом захисту порушеного права стягувача у випадку незгоди із судовим наказом є подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, ухвалене за наслідками перегляду заяви про скасування судового наказу.
Статтею 169 ЦПК України визначено, що після видачі судового наказу суд не пізніше наступного дня надсилає його копію (текст), що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень, боржникові на його офіційну електронну адресу або рекомендованим листом із повідомленням про вручення, чи цінним листом з описом вкладеного, якщо офіційної електронної адреси боржник не має. Одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами. Днем отримання боржником копії судового наказу є день його вручення боржнику, визначений відповідно до статті 272 цього Кодексу.
Частиною п`ятою статті 272 ЦПК України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Згідно з частиною шостою статті 272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Частиною першою статті 170 ЦПК України передбачено, що боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 161 цього Кодексу.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (Volovik v. Ukraine, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Право на ефективний судовий захист передбачає, що сторони цивільного судочинства повинні мати змогу реалізувати право подати апеляцію з того моменту, коли вони фактично поінформовані про самі судові рішення, що можуть порушувати їх законні права чи інтереси (Ryazantsev v. russia, N 21774/06, § 53, від 10 березня 2011 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Shishkov v. russia, N 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення в справі Bellet v. France від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права" (рішення у справах "Bellet v. France" та "Nunes Dias v. Portugal"). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі "Perez de Rada Cavanilles v. Spain").
Також ЄСПЛ зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах "Zubac v. Croatia", "Beles and Others v. the Czech Republic", N 47273/99, п. п. 50-51 та 69, та "Walchli v. France", N 35787/03, п. 29).
ЄСПЛ провів розмежування між формалізмом та надмірним формалізмом. Формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 грудня 2018 року в справі N П/9901/736/18 також звернула увагу на необхідність уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
З матеріалів справи убачається, що 03 березня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 6244,42 грн, інфляційні нарахування у розмірі 669,79 грн та 3 відсотки річних у розмірі 173,78 грн та судовий збір в сумі 302,8 грн.
Цього ж дня, тобто 03 березня 2025 року, засобами поштового зв`язку суд надіслав на адресу боржниці копію судового наказу та заяву про видачу судового наказу з додатками. Ця поштова кореспонденція була повернута на адресу суду без вручення адресату з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», проставленою 26 березня 2025 року.
Із заявою про ознайомлення з матеріалами справи представниця боржниці 
 ОСОБА_1 , адвокат Юраш І.О., засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд» звернулася 14 липня 2025 року, заяву про скасування судового наказу разом із заявою про поновлення процесуального строку подала 23 липня 2025 року. 
З викладеного вище убачається, що з процесуальної точки зору в силу положень пункту 4 частини 6 статті 272 ЦПК України, ОСОБА_1 вважається такою, що отримала вказану вище поштову кореспонденцію 26 березня 2025 року, тобто у день проставлення у поштову повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження.
Однак, у справі не має відомостей, які б підтверджували те, що боржницею отримано вказане вище судове рішення та заяву про видачу судового наказу, до моменту ознайомлення її представниці з матеріалами справи у електронному вигляді. 
Колегія суддів зауважує, що судовий наказ є незвичайним судовим рішенням, особливість якого полягає у тому, що він не підлягає оскарженню в апеляційному порядку (див ч.3 ст. 167 ЦПК України), відтак єдиним способом захисту прав інтересів боржника у такому випадку є звернення із заявою про скасування судового наказу та подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції, ухвалене за наслідками перегляду заяви про скасування судового наказу.
Суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку з юридичної точки зору боржниця, поштова кореспонденція якій не була вручена з підстав відсутності адресата за вказаною адресою, вважається такою, що отримала цю судову кореспонденцію, проте місцевий суд не врахував, що фактично боржниця таку не отримувала, а також те, що у інший спосіб, а ніж звернення із заявою про скасування судового наказу, вона позбавлена можливості захистити власні права та інтереси, з огляду на те, що судовий наказ не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Колегія суддів зауважує, що між датою звернення представниці боржниці із заявою про ознайомлення з матеріалами справи (14 липня 2025 року) і датою подачі заяви про скасування судового наказу та заяви про поновлення процесуального строку (23 липня 2025 року) минув проміжок часу, що не перевищує 15-ти денний строк.
Тлумачення зазначених вище правових норм, метою якого є з`ясування та осмислення їх дійсного змісту задля сприяння їх практичній реалізації, дає підстави стверджувати, що "буква" закону розуміється як буквальне значення юридичного тексту, який містить норми права (положення нормативно-правового акта). Водночас "дух" закону передає дійсний зміст норм права, що містяться у відповідному акті. З урахуванням наведеного судове рішення повинно відповідати "духу" права, а не ґрунтуватися виключно на "букві" закону, оскільки в іншому випадку ефект вирішення спору не буде досягнуто.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20; постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі N 1519/2-5034/11).
Таким чином, суд першої інстанції проявив надмірний формалізм під час вирішення питання про поновлення строку та дійшов помилкового виснову про відмову у поновленні строку на звернення із заявою про скасування судового наказу. 
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір підлягає відшкодуванню за наслідками розгляду справи по суті. 
Керуючись ст.ст.367, 374,379, 381-384 ЦПК України
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 24 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді:                                                                        О.Ю. Карташов 

                                                                               В.В. Кострицький