РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3919/25
Провадження № 22-ц/4815/240/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого-судді – Шимківа С.С.,
суддів: – Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання – Хлуд І.П.,
учасники справи: 
заявник – Державна іпотечна установа,
стягувач – Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит",
боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року (постановлену у складі судді Цвіркуна О.С.) у справі за заявою Державної іпотечної установи про заміну сторони стягувача в судовому рішенні у справі за позовом ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року Державна іпотечна установа звернулася до суду із заявою про заміну стягувача в судовому рішенні.
Заяву обґрунтовано тим, що 29.11.2010 року Костопільським районним судом Рівненської області було прийнято рішення у справі №2-260/2010 за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого стягнуто на корить банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 175790,02 грн. та судові витрати. 
11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором №Ф1-06/50098-1221 від 06.12.2006 року, за яким заборгованість була стягнута рішенням суду у справі №2-260/2010.
Вказує, що 01.02.2013 року між Банком та боржниками в ході примусового виконання рішення суду по справі №2-260/10 в рамках виконавчого провадження № 33262127 та № 33262226 було укладено мирову угоду. Станом на 01.09.2025 року мирова угода не виконана.
Просила замінити стягувача у справі № 2-260/2010 за позовом ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" на Державну іпотечну установу.
Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про заміну сторони у судовому рішенні – відмовлено.
Судове рішення обґрунтовано тим, що, оскільки строк пред`явлення мирової угоди до примусового виконання сплинув, а матеріали справи не містять доказів, що вказана мирова угода пред`являлася до примусового виконання, і питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення мирової угоди до виконання заявником не порушено, доказів що таке поновлення мало місце - не надано, правонаступник стягувача не звертається до суду із заявою про заміну стягувача у мировій угоді до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, то суд прийшов до висновку, що заява Державної іпотечної установи про заміну сторони стягувача у цивільній справі №2-260/210 до задоволення не підлягає.
Не погоджуючись із ухвалою суду Державні іпотечна установа оскаржила її в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та постановленою із порушенням норм процесуального права.
Державна іпотечна установа є правонаступником Банку у цивільній справі № 2-260/2010.
Апелянт просив замінити стягувача у судовому рішенні, а не у виконавчому провадженні.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення прав вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін.
Заміна кредитора у зобов`язанні, шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи – правонаступника.
Отже, судом першої інстанції не досліджено матеріали справи, не встановлено, на якій стадії судового розгляду апелянт просить замінити сторону у судовому рішенні, не враховано, що вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковість виконання рішення суду.
Просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким замінити стягувача у судовому рішенні по цивільній справі № 2-260/2010 за позовом ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
03 грудня 2025 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що відповідач – ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже суд апеляційної інстанції має закрити провадження у справі відносно відповідача ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Заміна сторони (позивача у справі № 2-260/2010) у рішенні Костопільського районного суду Рівненської області від 29.11.2010 року можлива на стадії судового процесу, тоді як заміна сторони у виконавчому провадженні відбувається після ухвалення рішення, але до завершення виконання у разі вибуття сторони.
У справі № 2-260/2010 винесено остаточне рішення, яке набрало законної сили, судом були видані виконавчі листи, які знаходилися на примусовому виконанні у Костопільському ВДВС у Рівненському районі Рівненської області до 01.04.2013 року.
Тому на момент розгляду заяви Державної іпотечної установи про заміну сторони у судовому рішенні у справі № 2-260/2010 сторони не перебували ні на стадії судового процесу, ні на стадії примусового виконання.
Відтак, доводи апелянта про наявність підстав для процесуального правонаступництва є необґрунтованими та безпідставними.
Також неможливо на даний час провести процесуальне правонаступництво або заміну позивача у судовому рішенні, оскільки останнє було припинено шляхом затвердження судом мирової угоди сторін на стадії виконавчого провадження новим судовим рішенням – ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області № 564/367/13-ц від 22.02.2013 року, яке є чинним.
Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду – без змін.
Перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Із матеріалів справи встановлено, що 29.11.2010 року Костопільським районним судом Рівненської області було задоволено позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №Ф1-06/50098-1221 від 06.12.2006 в розмірі 175790,02 грн., державне мито в розмірі 529,27 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн.
На підставі вказаного рішення Костопільським районним судом Рівненської області було видано виконавчі листи, які були пред`явленні до примусового виконання.
01.02.2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено мирову угоду, яка визнана ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області №564/367/13-ц від 22.02.2013 року.
11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та Банком було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, за яким Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором №Ф1-06/50098-1221 від 06.12.2006.
Згідно Додатку №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.2015, Державна іпотечна установа набула право вимоги до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Із листа Костопільського відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області №34822 від 29.09.2025 встановлено, що виконавчі провадження №33262127 та №33262226, які були відкритті на підставі виконавчих листів на виконання вищезазначеного рішення суду були закінчені згідно ч.2 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження» (визнання судом мирової угоди) та станом на 29.09.2025 року повторно до виконання не пред`являлися.
Відмовляючи Державній іпотечній установі в задоволенні заяви про заміну сторони у судовому рішенні, суд першої інстанції виходив із того, що строк пред`явлення мирової угоди до примусового виконання сплинув, а матеріали справи не містять доказів, що вказана мирова угода пред`являлася до примусового виконання, і питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення мирової угоди до виконання заявником не порушено, доказів що таке поновлення мало місце - не надано, правонаступник стягувача не звертається до суду із заявою про заміну стягувача у мировій угоді до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому суд дійшов до висновку, що заява Державної іпотечної установи про заміну сторони стягувача у цивільній справі №2-260/210 до задоволення не підлягає.
Апеляційний суд погоджується із даними висновками, виходячи із наступного.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно з частинами першою та другою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частини перша та друга статті 442 ЦПК України). Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У даній справі судом встановлено, що виконавчі листи на виконання вказаного вище рішення суду пред`являлися до виконання та виконавчі провадження були закінчені згідно ч.2 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження» (затвердження мирової угоди).
На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку норми статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з нормами статті 55 ЦПК України.
Ураховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закрите, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва у закритому виконавчому провадженні заявник має здійснювати процесуальні дії, спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати це в комплексі.
За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.
Згідно ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 у редакції закону від 08.03.2011 року, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання становив 1 рік.
У правовому висновку, сформульованому Верховним Судом в постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 2-904/11 (провадження № 61-14135св23), з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), зазначено, що правонаступник стягувача може звернутися до суду з заявою про заміну стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то подаючи заяву про заміну стягувача у виконавчому листі, такий правонаступник має одночасно подати заяву про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, обґрунтовуючи поважність причин цього. У разі відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, заява про заміну стягувача у виконавчому листі на правонаступника задоволенню не підлягає, оскільки в цьому випадку така заміна носить виключно формальний характер, не сприяє реалізації завдань цивільного судочинства та не відповідає принципу ефективності, оскільки не дає можливості виконати рішення суду без звернення до суду для вжиття додаткових заходів. Так, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Інше тлумачення закону (зокрема, про можливість здійснювати заміну сторони стягувача протягом необмеженого строку, незалежно від того чи закінчився встановлений строк пред`явлення до виконання виконавчого листа) означатиме, що стягувач після спливу строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, який не був поновлений судом, матиме можливість «штучно» збільшити цей строк на невизначений термін шляхом відступлення права вимоги іншим особам, таким чином уникнувши законодавчої вимоги щодо строку, що вже безпосередньо впливає на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку. Таке тлумачення може порушити принцип правової визначеності, яке є одним з основоположних аспектів верховенства права.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13, від 30 липня 2019 року у справі № 5/128, від 21 серпня 2020 року у справі № 905/2084/14-908/4066/14.
У справі, що переглядається встановлено, що строк пред`явлення мирової угоди до примусового виконання сплинув, а матеріали справи не містять доказів, що вказана мирова угода пред`являлася до примусового виконання.
Питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення мирової угоди до виконання заявником не порушено, доказів що таке поновлення мало місце - не надано, правонаступник стягувача не звертається до суду із заявою про заміну стягувача у мировій угоді до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Доводи апеляційної скарги, що суттю звернення Державної іпотечної установи є не заміна сторони виконавчого провадження, а заміна сторони у судовому рішенні, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи залишити без задоволення.
Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Повний текст постанови виготовлепно 15 січня 2026 року.

Головуючий суддя       Шимків С.С..

Судді:        Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.