ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.01.2026 Справа № 914/2254/25 
За позовом: Фізичної особи-підприємця Базарник Алли Франківни, м. Львів
до відповідача: російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації, м. москва російська федерація
про стягнення 4 887 000, 00 грн збитків

Суддя Никон О.З.
Секретар судового засідання Тарас Ю.Р.

За участю представників:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця Базарник Алли Франківни до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації про стягнення 4 887 000, 00 грн збитків внаслідок пошкодження нежитлових приміщень та майна. Також позивач просив стягнути з відповідача 78 000, 00 грн понесених витрат на проведення експертизи, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу на суму 20 000, 00 грн.
Хід розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.07.2025 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 27.08.2025.
Протокольною ухвалою суду від 27.08.2025 підготовче засідання відкладено на 15.10.2025.
Ухвалою суду від 15.10.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 03.12.2025.
Ухвалою суду від 08.12.2025 судове засідання призначено на 14.01.2026.
13.01.2026 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того, до клопотання долучив оригінали технічного звіту та звіту про оцінку збитків.
У судове засідання 14.01.2026 позивач не з`явився.
Відповідач у судове засідання також не з`явився. 
При цьому, суд враховав, що до повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт -постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу російської федерації.
У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.
Міністерство юстиції України листом № 91935/114287-22-22/12.1.1 від 06.10.2022 щодо вручення судових документів резидентам російської федерації в порядку ст. 8 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року повідомило, що за інформацією МЗС України (лист № 71/14-500-77469 від 03.10.2022) 24.02.2022 розірвано дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією останньої проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території рф та діяльність її дипломатичних установ на території України зупинено. Комунікація МЗС з органами влади рф за посередництва третіх держав також не здійснюється.
Тому єдиним можливим повідомленням відповідача про розгляд справи є розміщення оголошень на сайті Судової влади України.
Отже, враховуючи наявні у матеріалах справи докази на підтвердження повідомлення відповідача про призначені судові засідання шляхом розміщення відповідних оголошень на сайті Судової влади України, слід дійти висновку, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Суд оглянув оригінали технічного звіту та звіту про оцінку збитків та встановив їх відповідність наданим суду електронним копіям.
Аргументи сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06.07.2023 внаслідок ракетного удару збройними силами російської федерації по м. Львову пошкоджено нежитлові приміщення за адресою: вул. Стрийська, будинок 66, 68, які належать позивачу на праві власності. Відповідно до Звіту про оцінку реальних збитків від 06.07.2023, розмір заподіяних майну позивача внаслідок ракетної атаки збитків склав 4 887 000, 00 грн. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача 4 887 000, 00 збитків та судові витрати.
Відповідач відзиву на позов не подав, щодо заявлених вимог в установленому порядку не заперечив. 
Обставини справи. 
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та триває досі.
06.07.2023 збройним силами російської федерації здійснено ракетний обстріл міста Львова, внаслідок чого заподіяно шкоду, зокрема, нежитловим приміщенням, розташованих за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, буд. 66, 68, які належить на праві власності ФОП Базарник А.Ф. Право власності підтверджено витягами про державну реєстрацію прав та реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
Факт ракетного удару підтверджується численними публікаціями у засобах масової інформації, тому визнаються судом загальновідомими та не потребують додаткового доказування.
Приміщення по вул. Стрийській, буд. 66, 68 у місті Львові використовувались позивачем для діяльності ресторану - “Love&Lviv”. 
Після завданих руйнувань внаслідок ракетного обстрілу власником нежитлових приміщень вжито заходи з метою документування факту пошкодження, оцінки завданих збитків та інформування відповідних правоохоронних органів. 
Слідчим відділом Управління СБУ у Львівській області за фактом ракетного обстрілу відкрито кримінальне провадження №22023140000000204 від 06.07.2023.
Постановою від 02 серпня 2023 року Управлінням Служби безпеки України у Львівській області у кримінальному провадженні №22023140000000204 визнано Базарник Аллу Франківну потерпілою особою у даному кримінальному провадженні.
20.07.2023 позивач (Замовник) та ФОП Бліхарський З.Я. (Виконавець) уклали договір № 5п-23, відповідно до пункту 1.1 якого Виконавець в межах своєї господарської діяльності зобов`язався за завданням Замовника виконати та передати йому роботи зі створення науково-технічної продукції за темою: «Фіксація пошкоджень об`єктів – нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 66, 68», а Замовник зобов`язався прийняти та оплатити належним чином виконані роботи. 
Вартість робіт згідно з пунктом 3.1. договору – 18 000, 00 грн.
На виконання умов договору ФОП Бліхарський З.Я. підготував технічний звіт за результатами фіксації пошкоджень об`єктів – нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 66, 68.
У звіті зазначено, що проведені роботи з визначення технічного стану огороджувальних конструкцій приміщень на 1-у поверсі в 4-х поверховій будівлі на вул. Стрийська 66 та на вул. Стрийська 68, що знаходилися в зоні впливу аварійного навантаження від ракетного обстрілу дають змогу зробити наступні висновки: 
1. За класифікаційними ознаками згідно „Настанови щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану” технічний стан приміщень на 1-у поверсі в 4-х поверховій будівлі на вул. Стрийська 66 та на вул. Стрийська 68 відповідає непридатному для нормальної експлуатації стану (3-й технічний стан). 
2. Для відновлення експлуатаційної придатності зазначених приміщень слід виконати ремонт пошкоджених елементів, а ті що не підлягають ремонту замінити на нові. 
3. За класифікаційними ознаками згідно „Настанови щодо обстеження будівель і споруд для визначення та оцінки їх технічного стану” технічний стан прибудови до приміщень (тераси) на вул. Стрийська 66 відповідає аварійному стану (4-й технічний стан). 
4. Оскільки, в прибудови до приміщень (тераси) є значний відсоток пошкодження основних конструктивних елементах в межах 69.2…100%, окрім несучих вертикальних дерев`яних стійок 23.5%, її ремонт є економічно недоцільний і вона потребує повної заміни. 
Також 05.05.2025 позивач уклала договір № 17552е/02-25 з Приватним підприємством «Оціночна компанія «Апекс» з метою проведення ринкової оцінки збитків об`єктів внаслідок збройної агресії російської федерації проти України. 
Вартість послуг згідно з пунктом 3.1. договору – 60 000, 00 грн.
У звіті про оцінку збитків зазначено, що 06.07.2023 приблизно о 2:46 год, зс рф в порушення законів та звичаїв війни здійснили ракетний обстріл попередньо 1 крилатою ракетою “Калібр”, житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 64-66. Внаслідок вибуху загинули та поранені люди, пошкоджено вказаний будинок та будинки, що розташовані поруч по вул. Стрийська і Сахарова, припарковані автомобілі.
Об`єкт оцінки знаходиться орієнтовно на відстані 15-20 м від даху будівлі – місця влучання елементів ракети, тому зазнав ушкоджень спричинених впливом вибухової хвилі. 
Аналіз розміщення об`єкта оцінки та положення епіцентру аварійного навантаження показав, що пошкодження і руйнування огороджувальних конструкцій будівель відбулось від дії прямої та відбитої від несучих конструкцій ударної хвилі (силовий фактор). 
Внаслідок ракетного обстрілу в об`єкті оцінки зруйновані та пошкоджені вікна, пошкоджені вхідні двері, перегородки, внутрішні двері, окремі ділянки оздоблення фасаду та внутрішні стін, окремі ділянки стін, зокрема оздоблені керамічною плиткою, окремі ділянки гіпсокартонного оздоблення та дерев`яного оздоблення прибудованої тераси. 
За класифікаційними ознаками, попередньо технічний стан огороджувальних конструкцій приміщень 1-го поверху та підвалу 4-поверхової будівлі можна класифікувати в межах: нормальний (категорія 1) – непридатний до нормальної експлуатації (категорія 3). Технічний стан огороджувальних конструкцій приміщень прибудови (тераси) можна класифікувати в межах: непридатний до нормальної експлуатації (категорія 3) – аварійний (категорія 4), а окремі конструкції покрівлі є повністю зруйнованими.
У висновку про вартість майна зазначено, що вартісний вираз реальних збитків станом на 06.07.2023 становить 4 887 000, 00 грн.
Тому позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 4 887 000, 00 грн збитків.
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення, висновки суду.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України “Про міжнародне приватне право” суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України “Про міжнародне приватне право” пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Закон України “Про міжнародне приватне право” встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 в справі №428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Тому суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.
Україна та російська федерація є учасницями міжнародних договорів, зокрема, Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція про правову допомогу), яка підписана та ратифікована Україною відповідно до Закону України від 10.11.1994 №240/94-ВР; рф - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 №16-ФЗ; та Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 (далі - Угода), яка підписана та ратифікована Україною відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII; РФ - постановою державної думи рф від 09.10.1992 №3620-1.
Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.
Згідно із підпунктом “г” п. 1 ст. 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.
Водночас Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. 
Відповідно до п. 4 ст. 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.
Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі російська федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту “г” пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.
Тому з урахуванням положень статті 1, підпункту “г” пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.
Таким чином, завдання позивачу збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади рф, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів рф по відношенню до позивача як суб`єкта господарювання, оскільки позивач, як суб`єкт господарювання, не перебував і не перебуває у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачем неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів рф в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.
Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту “г” пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова рф від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.
Отже російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.
Також суд взяв до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 в справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Таким чином, Верховний Суд у зазначеній справі зробив виключення із наведеного вище загального правила про судовий імунітет, посилаючись на застосування так званого «деліктного винятку» (tort exсeption), згідно з яким будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету російської федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного і імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету російської федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Не поважаючи державний суверенітет та територіальну цілісність України російська федерація не може розраховувати на повагу до її судового імунітету. Інший підхід ставив би жертв війни, осіб, яким завдано шкоду у ще більш вразливе становище, коли позбавляючи особу права на звернення до національного суду, та відсутність гарантій забезпечення права таких осіб на ефективний судовий розгляд їх справ в судах російської федерації, фактично позбавляє їх права на судовий захист, як такого.
Тому судовий імунітет рф у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.
Відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Згідно із ст. 1 Протоколу № 1 від 20.03.1952 № ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
ОСОБА_1 зареєстрована 26.09.2012 як фізична особа-підприємець. Основний вид діяльності (КВЕД) – 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.
Суд встановив, що у спірних об`єктах оцінки близько 10 років функціонував ресторан «Love&Lviv». Тобто позивач здійснювала там підприємницьку діяльність.
З огляду на викладене, спір з приводу заподіяння шкоди майну ФОП Базарник А.Ф. є спором, пов`язаним із здійсненням господарської діяльності позивача, а отже на нього поширюється предметна юрисдикція господарських судів.
Оскільки права позивача порушені внаслідок пошкодження нежитлових приміщень, належних їй на праві власності, позивач набула право на відшкодування заподіяної їй шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України “Про міжнародне приватне право” права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно з частиною 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Поряд з цим, відповідно до підпункту “ж” ст. 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992, права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.
Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.
Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частини системи національного законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення).
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Частинами 1 та 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наявність реальних збитків; вину заподіювача збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов`язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.
Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою - є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Відповідно до Конституції України Україна є суверенна і незалежна. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14.12.1974, як акт збройної агресії.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24.02.2022.
У п. 4 частини першої статті 2 Статуту ООН закріплено принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.
Відповідно до ст. 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року як акт агресії кваліфікується, зокрема, вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини, а також бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави.
Меморандумом про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, відповідно до п. 2 якого російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки держави учасниці, у тому числі відповідач, підтвердили зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і гарантували, що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 01.03.2022 № A/ES-11/L.1 визнано акт агресії рф проти України в порушення пункту 4 ст. 2 статуту ООН та звернено до рф вимогу негайно припинити застосування сили по відношенню до України та вивести збройні формування рф з України.
Наказом Міжнародного суду справедливості ООН від 16.03.2022 № 182 зобов`язано російську федерацію негайно припинити військові дії, які вона розпочала 24 лютого 2022 року на території України.
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 про заяву Верховної Ради України “Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні” визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва рф під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022.
За таких обставин, в силу положень національного законодавства України та міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача за своєю суттю є актом збройної агресії по відношенню до України. Тому будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними.
Як встановив суд, 06.07.2023 збройним силами російської федерації здійснено ракетний обстріл міста Львова, внаслідок чого було заподіяно шкоду, зокрема нежитловим приміщенням, розташованих за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, буд. 66, 68, які належить на праві власності позивачу.
Протиправність діяння відповідача, як складового елементу цивільного правопорушення, а саме - збройної агресії росії проти України, в розумінні частини 3 статті 75 ГПК України, є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а також визнано на найвищому міжнародному рівні.
Тому позивач довів належними та допустимими доказами факт пошкодження майна внаслідок збройної агресії російської федерації проти України.
Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі) забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.
Відповідно до п.п. 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів використання пошкодженого майна позивачем у воєнних цілях, водночас, містять докази, що в пошкоджених приміщеннях функціонував ресторан. 
Тому дії відповідача, внаслідок яких завдано шкоду майну позивача, вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність за здійснення збройної агресії, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача.
Враховуючи викладене, суд встановив наявність повного складу цивільного правопорушення у вигляді заподіяння шкоди майну позивача, що має своїм наслідком відшкодування такої шкоди позивачу у розмірі і в порядку, передбаченими законодавством.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації (далі - порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, починаючи з 19 лютого 2014 року.
Відповідно до п. 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії російської федерації (додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 №326) оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Незалежна оцінка збитків проводиться суб`єктами оціночної діяльності - суб`єктами господарювання, визнаними такими Законом України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” із дотриманням національних стандартів оцінки майна та Міжнародних стандартів оцінки майна з урахуванням особливостей, що визначені цими Загальними засадами та методиками оцінки шкоди та збитків, передбаченими пунктом 5 Порядку.
Заявлені позивачем до стягнення збитки, яких зазнала позивач внаслідок збройної агресії рф проти України, складаються з реальних збитків, заподіяних будівлі за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, буд. 66, 68.
Для визначення розміру збитків, яких зазнала позивач внаслідок пошкодження майна, така замовила звіт.
Результати проведеної ПП “Апекс” оцінки завданих збитків відображені у відповідному Звіті про оцінку реальних збитків, складеного станом на 06.07.2023.
У звіті про оцінку реальних збитків встановлено, що збитки, завдані нежитловим приміщенням ресторану, становлять 133 636 доларів США, що відповідало 4 887 000, 00 грн.
Звіт виконано з урахуванням поданого позивачем технічного звіту, Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості та перешкод у провадженні господарської діяльності та низки інших нормативно-правових та регуляторних актів.
Оцінивши зазначений звіт, складений суб`єктом оціночної діяльності ПП “Апекс”, суд вважає його належними та достовірним доказом на підтвердження дійсного розміру збитків на суму 4 887 000, 00 грн.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Згідно зі ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації не лише відповідає положенням матеріального закону, але і є ефективним способом захисту прав позивача.
Таким чином, з наведеного вбачається, що позивачем доведено факт заподіяння йому збитків у розмірі 4 887 000, 00 грн.
Отже позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. 
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Щодо судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з частиною 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
У позовній заяві позивач зазначив орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу на суму 20 000, 00 грн.

На підтвердження понесених витрат позивач долучив до матеріалів справи ордер на надання правничої допомоги № 1385342 від 21.07.2025; акт про надання послуг з правової допомоги № 1 від 11.06.2025 на суму 20 000, 00 грн та деталізований розрахунок витрат на правничу допомогу від 21.07.2025 на суму 20 000, 00 грн.
У акті та розрахунку зазначено про надання послуги з підготовки позовної заяви про відшкодування збитків внаслідок пошкодження нежитлових приміщень та майна у сумі 4 887 000, 00 грн, час, витрачений адвокатом – 6 год вартістю 20 000, 00 грн.
Дослідивши обсяг наданих послуг адвоката, характер спірних правовідносин, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу на суму 20 000, 00 грн є співмірним із складністю справи та реально наданими послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг. 
Крім цього, позивач поніс витрати на виготовлення технічного звіту за результатами пошкоджень об`єктів – нежитлових приміщень за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 66, 68 на суму 18 000, 00 грн, що підтверджено квитанцією від 08.09.2023 та звіту про оцінку збитків (висновок про вартість майна) на суму 60 000, 00 грн, що підтверджено квитанцією від 14.07.2025.
Оскільки звіт та висновок необхідні для пред`явлення позову та визначення його ціни, такі витрати слід покласти на відповідача. 
Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, а згідно з Законом України “Про судовий збір” позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на відповідача.
Керуючись статтями 73, 74, 129, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, російська федерація (ідентифікаційний код 103773968834) на користь Фізичної особи-підприємця Базарник Алли Франківни (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; ідент код (номер): НОМЕР_1 ) 4 887 000, 00 грн збитків, 78 000, 00 грн витрат, понесених для виготовлення технічного звіту, звіту про оцінку збитків та 20 000, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
3. Стягнути з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, російська федерація (ідентифікаційний код 103773968834) в дохід Державного бюджету України судовий збір на суму 58 644, 00 грн.
4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили в строки, визначені статтею 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в порядку, визначеному розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 21.01.2026.

Суддя Никон О.З.