ОКРЕМА ДУМКА
судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.

справа № 727/5956/23 (провадження № 61-1126 св 24)
26 лютого 2025 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Сердюка В. В., розглядаючив порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Чернівецької міської ради, Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - ті самі, про визначення місця проживання дитини, за касаційними скаргами ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2023 року, ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 березня 2024 року, ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 липня 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 19 серпня 2024 року, ухвалою від 26 лютого 2025 року, крім іншого, передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 727/5956/23.

Метою зазначеного була визначена необхідність відступлення від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в ухвалах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 березня 2018 року у справі № 917/1391/17, від 08 липня 2020 року у справі № 918/194/19, від 03 вересня 2020 року у справі № 907/762/16 та від 09 липня 2021 року у справі № 910/8965/18, оскільки, відповідно до визначених процесуальним законом повноважень, Верховний Суд позбавлений можливості вживати заходи забезпечення позову на стадії касаційного перегляду справи.

Водночас з рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на те, що я вважаю можливим застосування заходів забезпечення позову на стадії касаційного перегляду судових рішень у справі, про що, зокрема, вже висловлювався у своїй окремій думці від 09 грудня 2024 року.

Частинами першою та другою статті 149 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується шляхом встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Частиною першою статті 152 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Відповідно до частин першої, шостої, сьомої та восьмої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Глава 10 ЦПК України, яка регламентує право, процедурузвернення до суду із заявою про забезпечення позову та вирішення цього питання судом, розташована у розділі «Загальні положення» цього Кодексу, дія якого поширюється і на касаційне провадження. Отже, ЦПК України не містить жодних обмежень по інстанційності для подання та розгляду заяви про забезпечення позову, на відміну від Кодексу адміністративного судочинства України, який у частині третій статті 150 чітко вказує на те, що ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

Також варто взяти до уваги і те, що Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) містить аналогічні до ЦПК України положення щодо права як заявника звернутися до суду із заявою про забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду такої справи, так і права суду, зокрема, і касаційної інстанції, забезпечити позов повністю або частково.

Частиною другою статті 136 ГПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими ГПК України для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими ГПК України; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа (згідно із частиною першою статті 138 ГПК України).

Частинами п`ятою та шостою статті 140 ГПК України передбачено, що залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного господарського суду, враховуючи зазначені норми ГПК України, розглядає по суті заяви учасників справи про забезпечення позову на стадії касаційного перегляду судових рішень у справі та постановляє відповідні ухвали, що і відображається, зокрема, у його зазначеній практиці.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду залишив поза увагою й висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду під час розгляду заяв про забезпечення позову. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 27 квітня 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відмовила у прийнятті до розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки заявник не був учасником зазначеної справи. А в ухвалі від 08 грудня 2022 року у справі № 686/20282/21 Велика Палата Верховного Суду відмовила у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що заявник просив забезпечити позов шляхом заборони вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, яке не було предметом спору у справі.

В ухвалі від 11 грудня 2019 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду скасувала заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року, оскільки постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року ухвалене нове рішення по справі, яким відмовлено у задоволенні позову.

В ухвалі від 20 березня 2019 року у справі № 524/8406/17 Велика Палата Верховного Суду залишила без розгляду заяву про забезпечення позову з тих підстав, що на момент звернення заявника із цією заявою провадження у справі закрите та, відповідно, розгляд позовних вимог по суті не відбувся.

В ухвалі від 14 березня 2019 року у справі № 755/14853/15-ц Велика Палата Верховного Суду відмовила у прийнятті заяви про забезпечення позову та вказала, що згідно із пунктом 3 частини першої статті 152 ЦПК України після відкриття провадження у справі заява про забезпечення позову подається до суду, у провадженні якого перебуває справа. Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 січня 2019 року відкрите касаційне провадження у зазначеній справі, проте справа Великій Палаті Верховного Суду не передавалася.

Із зазначених ухвал вбачається, що Велика Палата Верховного Суду погоджується із приписами статей 149 та 152 ЦПК України щодо можливості розгляду заяв про застосування заходів забезпечення позову по суті та вирішення даного питання на стадії касаційного перегляду судового рішення у справі, адже жодного разу не виснувала про неможливість подання та розгляду заяви про забезпечення позову на стадії касаційного провадження.

Тобто зазначена вище позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду щодо неможливості застосування заходів забезпечення позову під час касаційного провадження суперечить ЦПК України, який у статтях 149, 152 та 153 прямо вказує на право заявника звернутися до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, на будь-якій стадії розгляду справи, отже, і на стадії касаційного перегляду справи, а суд, у свою чергу, має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. А тому й відсутні підстави для відступу від відповідної практики Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду, що, у свою чергу, вказує на відсутність підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду із зазначеною метою.

Крім цього, Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 та від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015 вказав на те, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (рішення Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року № 3-р(І)/2019).

На моє переконання, відповідне питання мало розглядатись по суті без передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з урахуванням зазначеного вище.

Суддя В. В. Пророк

Повний текст окремої думки складений 06 січня 2026 року.