ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1282/26 Справа № 175/1862/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Городничої В.С., Свистунової О.В.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Форінт” на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є мати ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про припинення(скасування) державної реєстрації права власності на будинок, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та визначення способу реалізації предмету іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , законним представником якої є мати ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про припинення(скасування) державної реєстрації права власності на будинок, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та визначення способу реалізації предмету іпотеки. 
У своїй заяві про зміну предмету позову представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» зазначає, що 28 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (протоколом загальних зборів акціонерів № 3б-45 від 14 жовтня 2009 року було замінено найменування на Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 укладено Генеральну кредитну угоду №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року, згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_4 кредит в розмірі 180 000,00 доларів США строком на 84 місяці до 25 квітня 2014 року, а ОСОБА_4 прийняв на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 14 відсотків річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту. 28 квітня 2007 року з метою забезпечення зобов`язань, що витікають з умов вище вказаного кредитного договору між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки №014/02-40/1446, яким надано в іпотеку Банку житловий будинок, загальною площею 305,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому предмет іпотеки (житловий будинок, загальною площею 305,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ) декілька раз було переоформлено з порушенням вимог Закону, останні переоформлення відбулися у 2017 році та 2020 році. Боржник ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором не виконав, тому позивач, користуючись своїм правом, звертається до суду з позовом, з урахуванням зміни предмету позову, про припинення(скасування) державної реєстрації права власності на будинок, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та визначення способу реалізації предмету іпотеки.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що беручи до уваги як встановлений судом факт зміни строку виконання зобов`язання, так і момент подання позову, а також заяву представника ОСОБА_2 , законним представником якої є мати ОСОБА_3 – адвоката Шевкової Каріни Ігорівни про сплив позовної давності та недоведеність протилежного позивачем, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про припинення(скасування) державної реєстрації права власності на будинок, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та визначення способу реалізації предмету іпотеки у повному обсязі. Пропуск трирічного строку давності без поважних причин є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.
В апеляційній скарзі ТОВ “Фінансова компанія “Форінт” просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що 28 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (протоколом загальних зборів акціонерів № 3б-45 від 14 жовтня 2009 року було замінено найменування на Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_4 укладено Генеральну кредитну угоду №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року, згідно якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_4 кредит в розмірі 180 000,00 доларів США строком на 84 місяці, а ОСОБА_4 прийняв на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 14 відсотків річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту.
Відповідно до п.1.2 Генеральної кредитної угоди №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року, кредит в розмірі 180 000,00 доларів США надається строком на 84 місяці з 28 квітня 2007 року по 25 квітня 2024 року.
Пунктом 6.5 Генеральної кредитної угоди №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року, зокрема, погоджено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом штрафні санкції у випадку невиконання боржником ОСОБА_4 умов Генеральної кредитної угоди №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року.
28 квітня 2007 року з метою забезпечення зобов`язань, що витікають з умов Генеральної кредитної угоди №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки №014/02-40/1446, яким надано в іпотеку Банку житловий будинок, загальною площею 305,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з невиконанням боржником ОСОБА_4 умов Генеральної кредитної угоди №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року, Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ТОВ «Елада» про стягнення заборгованості за кредитним договором, справа №410/1769/12. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2012 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Елада» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № К-Д 014/02-40/643 від 28 квітня 2007 року в розмірі 201 109,58 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 27.03.2012 року становить 1 606 061 грн. 11 коп. з яких: тіло кредиту –149110,70 доларів США, заборгованість за простроченими відсотками –46558,51 грн., штраф за несвоєчасне погашення кредиту –3044,84 доларів США, штраф за несвоєчасне погашення відсотків –2313,43 доларів США, пеня 82,1 доларів США, та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 219 грн., а всього стягнуто 1 609 280 грн. 11 коп.
На підставі вказаного судового рішення від 26 червня 2012 року представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» отримано виконавчі листи на примусове виконання судового рішення, які у визначеному законом порядку були пред`явлені до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року замінено стягувача по цивільній справі №410/1769/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 та ТОВ «Елада» про стягнення заборгованості за кредитним договором, з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (код ЄДРПОУ 40658146).
Розділі 1 Договору іпотеки №014/02-40/1446 від 28 квітня 2007 року сторони узгодили, зокрема, що за цим договором іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань боржника (позичальника), зокрема, за Генеральною кредитною угодою №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року з повернення кредиту у сумі 180 000,00 дол. США у термін до 24 квітня 2014 року.
Разом з тим, у Генеральній кредитній угоді №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у повному обсязі (пункт 6.5).
Як було встановлено, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним (шляхом пред`явлення позовної заяви про стягнення заборгованості з позичальника у повному обсязі), кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» скористалося своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду з позовом про стягнення, зокрема, з позичальника ОСОБА_4 заборгованості, і рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2012 року, що залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року, позов задоволено (справа №410/1769/12). Використавши своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, пред`явивши позов про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» змінив строк виконання зобов`язання. Такими діями Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору. 
Беручи до уваги як встановлений судом факт зміни строку виконання зобов`язання, так і момент подання позову, а також заяву представника ОСОБА_2 , законним представником якої є мати ОСОБА_3 – адвоката Шевкової Каріни Ігорівни про сплив позовної давності та недоведеність протилежного позивачем, наявні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про припинення(скасування) державної реєстрації права власності на будинок, звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості та визначення способу реалізації предмету іпотеки у повному обсязі. Пропуск трирічного строку давності без поважних причин є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
Позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення
у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями
з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див.: постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення
у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21) зазначено, що слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18.
Як зазначалось вище, право іпотеки виникло у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» (яке є правонаступником Публічного акціонерного товариство «Райффайзен Банк Аваль») на підставі укладеного між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателем і ОСОБА_5 як іпотекодавцем Договору іпотеки №014/02-40/1446 від 28 квітня 2007 року, яким надано в іпотеку Банку житловий будинок, загальною площею 305,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статті 261 ЦК України законодавець виходить не тільки
з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.
Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 57/314-6/526-2012.
Отже, при визначенні початку перебігу строку позовної давності суду слід з`ясовувати та враховувати обставини як щодо моменту, коли особа довідалась, так і щодо моменту, коли особа могла дізнатися (мала можливість дізнатися) про порушення свого права, в їх сукупності як обов`язкові складові визначення початку перебігу позовної давності.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що 06.08.2012 ухвалою господарського суду Дніпропетровської області порушено провадження у справі №25/5005/6641/2012 про банкрутство ФОП ОСОБА_5 за процедурою, передбаченою ст. 47-49 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, який згідно ст. 1 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Отже, позивачем не пропущений строк на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, який звернувся до суду 05.05.2016 шляхом направлення позову засобами поштового зв`язку (поштовий конверт міститься в матеріалах справи -Том 1, а.с.78), враховуючи обставини зупинення перебігу позовної давності, з підстав мораторію, введеного в межах провадження у справі №25/5005/6641/2012 про банкрутство ФОП ОСОБА_5 (іпотекодавця), який діяв у період з 06.08.2012 до 07 жовтня 2014 (2 роки 2 місяці 1 день), колегія суддів не може прийняти до уваги з огляду на наступне.
Так, матеріалами справи встановлено, що 28 квітня 2007 року між ВАТ “Райфайзен Банк Аваль” та ОСОБА_5 укладено Генеральну кредитну угоду №К-Д 014/02-40/643, в рамках якої укладено кредитний договір №К-Д 014/02-40/643/1 від 28 квітня 2007 року. 
Вказану Генеральну кредитну угоду укладено з Банком та ОСОБА_5 , саме як фізичною особою, а отже процедура банкрутства, яка була проведена щодо ФОП ОСОБА_5 , не може бути застосована до спірних правовідносин.
Вірно встановивши, що позивачем пропущено строк позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, з вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А : 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Форінт” — залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 27 січня 2026 року. 
Повний текст судового рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича 

О.В. Свистунова