ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 500/737/25 пров. № А/857/29786/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 500/737/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Козівської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівський ліцей № 2 Козівської селищної ради Тернопільської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, (головуючий суддя Баб`юк П.М., розглянуто в письмовому провадженні м. Тернопіль), - 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (позивач) звернувся з адміністративним позовом до Козівської селищної ради (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Козівський ліцей № 2 Козівської селищної ради Тернопільської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 21.11.2024 на восьмому скликані п`ятдесят п`ятої сесії Козівської селищної ради Тернопільської області прийнято рішення №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради». Даним рішенням вирішено ліквідувати структурний підрозділ, плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, а директору Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради здійснити заходи щодо приведення у відповідність структури та штатної чисельності працівників закладу освіти відповідно до чинного законодавства України.
Директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради винесено наказ від 25.11.2024 №257-к/тр про попередження про майбутнє вивільнення працівників структурного підрозділу «плавальний басейн» Козівського ліцею№2 Козівської селищної ради та попереджено про вивільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України усіх працівників, які мали відношення до плавального басейну.
Проте позивач вважає, що спірне рішення від 21.11.2024 порушує його конституційні права та прийняте з метою звільнення працівників плавального басейну. Вказує, що позивач мав сподівання, що попередження про вивільнення є формальним і йому будуть запропоновані нові посади у структурному підрозділі новоствореного басейну, або переведено на інші вакантні посади, проте станом на 31.01.2025 позивач попереджений, що його буде звільнено.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року в задоволені позову відмовлено повністю. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин спору просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги фактично мотивовані доводами адміністративного позову. 
03.10.2025 року Козівська селищна рада подала відзив на апеляційну скаргу. Просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 у справі №500/737/25 залишити без змін. 
21.10.2025 року Козівський ліцей № 2 Козівської селищної ради подав додаткові пояснення по справі. З підстав, наведених у поясненнях, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволені апеляційної скарги відмовити. Окремо зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив всі обставини спору та прийняв законне рішення. 
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Розглянувши лист відділу освіти, культури, молоді та спорту від 11.11.2024 №935/02, відповідно до статей 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, враховуючи рекомендації постійної комісії селищної ради з питань планування, фінансів, бюджету та соціально-економічного розвитку, житлово-комунального господарства та комунальної власності, промисловості, підприємництва, транспорту, залучення інвестицій, зв`язку та сфери послуг, Козівська селищна рада на восьмому скликанні п`ятдесят п`ятої сесії 21.11.2024 прийняла рішення №2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради», яким вирішила ліквідувати внутрішній структурний підрозділ плавальний басейн Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради.
Також, згідно п.2 вказаного рішення, директору Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради здійснити заходи щодо приведення у відповідність структури та штатної чисельності працівників закладу освіти, відповідно до чинного законодавства України.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції зазначив, що відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з наступного. 
Відповідно до рішення Козівської селищної ради від 07 грудня 2020 року №15 «Про прийняття у комунальну власність Козівської селищної ради об`єктів спільної власності територіальних громад сіл і селища Козівського району та рухоме, нерухоме майно і матеріальні цінності» Козівська селищна рада вирішила увійти в засновники та прийняти із спільної власності територіальних громад сіл і селища Козівського району у комунальну власність Козівської селищної ради підприємства і установи та рухоме, нерухоме майно і матеріальні цінності з 01 січня 2021 року. У додатку до рішення, а саме у переліку об`єктів, які приймаються у комунальну власність вказано і Козівську ЗОШ I-III ст. №2. З врахуванням того, що плавальний басейн був внутрішнім структурним підрозділом Козівської ЗОШ I-III ст. №2, Козівською селищною радою басейн автоматично було прийнято у комунальну власність.
Згідно рішення Козівської селищної ради від 03 лютого 2021 року № 154 Козівська селищна рада вирішила змінити засновника Козівська загальноосвітня школа I-III ступенів №2 шляхом виключення із закладу засновників Козівську районну раду та включення до складу засновників Козівську селищну раду. Окрім цього, даним рішенням, змінено назву Козівська загальноосвітня школа I-III ступенів №2 на Козівський заклад загальної середньої освіти I-III ступенів №2 Козівської селищної ради.
Впродовж 2021-2024 років, відповідно до вимог освітнього законодавства, вищезгаданий заклад освіти Козівської селищної ради пройшов реорганізацію та змінив назву на Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради. Плавальний басейн залишився у структурі освітнього закладу.
Відповідно до Статуту Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, Положення про плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, затверджених рішенням Козівської селищної ради від 28 червня 2022 року №1924 «Про зміну типів та найменувань закладів загальної середньої освіти Козівської селищної ради», у закладі освіти функціонує внутрішній структурний підрозділ - плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, фізкультурно-спортивного профілю, основною діяльністю якого є фізкультурно-спортивна та оздоровча робота серед дітей, молоді та дорослого населення, що діє на підставі Положення, затвердженого наказом директора закладу освіти. Засновником басейну є Козівська селищна рада. Органом, до сфери управління якого входить басейн є Козівський ліцей №2 Козівської селищної ради.
12 листопада 2024 року на адресу Козівської селищної ради надійшов лист Відділу освіти, молоді та спорту Козівської селищної ради від 11 листопада 2024 року №935/02 щодо ліквідації структурного підрозділу - басейну Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради.
11.11.2024 Козівським селищним головою видано розпорядження № 397 «Про скликання п`ятдесят п`ятої сесії Козівської селищної ради восьмого скликання», де передбачено у п. 2.19 на розгляд сесії винести питання про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, а саме - плавального басейну.
Питання про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, а саме плавального басейну, розглянуто 20 листопада 2024 року постійною комісією Козівської селищної ради з питань планування, фінансів, бюджету та соціально-економічного розвитку, житлово-комунального господарства та комунальної власності, промисловості, підприємництва, транспорту, залучення інвестицій, зв`язку та сфери послуг.
За результатами поіменного голосування засідання комісії від 20 листопада 2024 року, за пропозицію щодо ліквідації структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради проголосувало три члени комісії з п`яти, які були присутні на засіданні. Відтак питання щодо ліквідації структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради (плавального басейну) підтримано одноголосно.
Відповідно до результатів голосування, постійною комісією Козівської селищної ради з питань планування, фінансів, бюджету та соціально-економічного розвитку, житлово-комунального господарства та комунальної власності, промисловості, підприємництва, транспорту, залучення інвестицій, зв`язку та сфери послуг, надано висновки та рекомендації від 20 листопада 2024 року №56, у яких вирішено погодити проект рішення «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» та рекомендовано винести його на розгляд чергової сесії Козівської селищної ради.
21 листопада 2024 року відбулося пленарне засідання п`ятдесят п`ятої сесії селищної ради, де на розгляд та голосування винесено проект рішення «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради».
Із присутніх на пленарному засіданні - 18 депутатів та селищного голови, за результатами голосування за - 18, проти - 0, утримались - 1. Рішення про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради прийнято. Ліквідація внутрішнього структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради відбулася із метою утворення спортивно-оздоровчого центру Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради, оскільки у ліквідованому закладі не було можливості надавати послуги, пов`язані з фізичною реабілітацією.
В подальшому, для оптимізації і більш раціонального використання бюджетних коштів, директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради було надано лист відділу освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради від 11 листопада 2024 року №02-07/244 щодо розгляду питання про ліквідацію структурного підрозділу «плавальний басейн» Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради у зв`язку з оптимізацією видатків.
На підставі звернення директора Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради та листа відділу освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради, сесія Козівської селищної ради прийняла рішення №2687 від 21 листопада 2024 року «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради».
Враховуючи наказ відділу освіти, культури, молоді та спорту Козівської селищної ради №88-ос від 25 листопада 2024 року «Про ліквідацію структурного підрозділу плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» директором Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради видано наказ від 25 листопада 2024 року №257-к/тр «Про попередження про майбутнє вивільнення працівників структурного підрозділу «плавальний басейн Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради».
Переглядаючи рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, з врахуванням наступного.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III (далі - Закон №2493-III).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2493-III, посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.
Згідно зі статтею 3 Закону №2493-III, посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.
Питання підстав припинення служби в органах місцевого самоврядування врегульоване положеннями статті 20 Закону №2493-III, згідно з якою служба в органах місцевого самоврядування припиняється на загальних підставах, встановлених Кодексом законів про працю України, а також на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), цим та іншими законами України.
Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування (ч.1 ст.17 Закону № 280/97-ВР).
Згідно із 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до п.30 ч.1 ст.23 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.
Реорганізація або ліквідація навчальних закладів комунальної форми власності здійснюється за рішенням місцевої ради.
Згідно рішення Козівської селищної ради від 07 грудня 2020 року №15 «Про прийняття у комунальну власність Козівської селищної ради об`єктів спільної власності територіальних громад сіл і селища Козівського району та рухоме, нерухоме майно і матеріальні цінності» Козівська селищна рада вирішила увійти в засновники та прийняти із спільної власності територіальних громад сіл і селища Козівського району у комунальну власність Козівської селищної ради з 01 січня 2021 року, зокрема, Козівську ЗОШ I-III ст. №2, внутрішнім структурним підрозділом якої є плавальний басейн.
Матеріали справи не містять доказів скасування, визнання нечинним або незаконним такого рішення. Відтак, Козівська селищна рада, як засновник Козівського ліцею № 2 Козівської селищної ради, наділена повноваженнями щодо прийняття рішення про ліквідацію плавального басейну, як внутрішнього структурного підрозділу закладу освіти.
Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що оскаржуване рішення №2687 від 21.11.2024 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради» є протиправним та прийнятим з порушенням норм чинного законодавства.
Також у позовній заяві позивач вказує на те, що спірне рішення від 21.11.2024 порушує його конституційні права та прийняте з метою звільнення працівників плавального басейну. Зазначає, що позивач мав сподівання, що попередження про вивільнення є формальним і йому будуть запропоновані нові посади у структурному підрозділі новоствореного басейну, або переведено на інші вакантні посади, проте станом на 31.01.2025 позивач попереджений, що його буде звільнено.
При цьому, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з цією нормою самостійними підставами змін в організації виробництва та праці є скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Положеннями частин першої та другої статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до приписів частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Таким чином, у випадку скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець вправі проводити звільнення працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. 
Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції - ліцей не є суб`єктом владних повноважень і його працівники не є особами публічної служби, відтак, питання щодо правильності процедури їх вивільнення підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства та належить до юрисдикції місцевого загального суду з урахуванням територіальної підсудності відповідача, або за місцем проживання (реєстрації) позивача.
При цьому, оцінка наслідків прийнятого рішення та його вплив на трудові права працівників ліквідованого підрозділу, в тому числі, тим обставинам, що ж насправді відбулось, ліквідація чи реорганізація, і чи порушено право на працю в даному випадку, може бути надана лише судом який розглядає трудовий спір.
Адміністративний суд в даному випадку (в частині трудових прав) не є судом встановленим законом, не може підміняти місцевий загальний суд та фактично вирішувати трудовий спір позивача.
Крім цього, згідно усталеної судової практики, у разі порушення прав працівників на працю, якщо суд який розглядає трудовий спір прийде до висновку що фактично відбулась реорганізація, а не ліквідація особи, наявність рішення про ліквідацію не перешкоджає поновленню порушених прав, в тому числі шляхом поновлення на роботі.
Поряд з цим, при розгляді справи цивільної юрисдикції суд може визнати незаконним та скасувати правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. (ст.21 Цивільного кодексу України)
Натомість, в даній справі адміністративним судом здійснюється перевірка правомірності оскарженого рішення, винесеного органом місцевого самоврядування, як суб`єктом владних повноважень, а саме - рішення № 2687 «Про ліквідацію структурного підрозділу Козівського ліцею №2 Козівської селищної ради, прийняте 21.11.24. 
Відповідно до частин 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд враховує, що визначений правовою нормою ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 520/2261/19.
Колегія суддів вважає, що позивач не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, в той час як відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення. 
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції приймаються до уваги висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно та об`єктивно встановлено обставини справи, сформовано правильні висновки по суті розглядуваних правовідносин, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням чинного законодавства, а тому немає підстав для його скасування.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року у справі № 500/737/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар