ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 січня 2026 року   Справа № 924/662/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Маціщук А.В. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Центр Міленіум" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 4 листопада 2025 року по справі №924/662/25 (повний текст рішення складено 4 личтопада 2025 року, суддя С.В. Заверуха)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Центр Міленіум"
до фізичної особи-підприємця Ваховського Данііла Ігоровича
про стягнення 170803 грн 89 коп. основного боргу, 3397 грн 85 коп. інфляційних втрат, 11696 грн 01 коп. штрафних санкцій, 7412 грн річних

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнес Центр Міленіум" (надалі – Позивач) звернулося в Господарський суд Хмельницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ваховського Данііла Ігоровича (надалі – Відповідач) у якому просило суд стягнути з Відповідача на користь Позивача заборгованість з орендної плати та комунальних послуг згідно Договору оренди №01Ц від 1 вересня 2024 року станом на 31 травня 2025 року в сумі 170803 грн 89 коп., 3397 грн 85 коп. інфляційних втрат, 11696 грн 01 коп. пені, 7412 грн 3% річних втрат. 
В обґрунтування позову посилається на те, що заборгованість утворилась внаслідок неналежного виконання Відповідачем своїх грошових зобов`язань, визначених умовами укладеного між сторонами у справі договору оренди № 01Ц від 1 вересня 2024 року (надалі – Договір; а.с. 19-21).
Позивачем звернуто увагу на те, що Позивач не здійснював перешкод в користуванні орендованим приміщенням Відповідачу, який не надав жодних доказів, які би підтверджували наявність таких перешкод в користуванні приміщенням зі сторони Позивача. Вказано, що Позивач, як орендодавець та виконавець згідно пункту 2.1.4 Договору мав право застосовувати до Відповідача договірну оперативну-господарську санкцію, яка полягала у самостійному відключенні нежитлового приміщення користувача від комунікаційних мереж (електро-, водо- та каналізації) у випадку наявності заборгованості по сплаті послуг з комплексного обслуговування БЦ більш ніж за 10 (десять) календарних днів. Також Позивачем констатовано, що Відповідачем було підписано Акт звірки станом на 31 травня 2025 року, який є у матеріалах справи, де Відповідач визнав суму боргу в частині що складає: 10285 грн 69 коп.. 

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 4 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що жодного окремого приміщення (враховуючи, що за пунктом 1.1 Договором в користування передавалось лише одне нежитлове приміщення) площею 252,1 квадратних метрів у план-схемі об`єкта оренди не наведено. Суд констатував, що щзначена суперечність у змісті пункту 1.1 Договору та в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 1 вересня 2024 року (з одного боку), та у план-схемі об`єкта оренди, що є додатком до вказаного Договору та невід`ємною частиною Договору (з іншого боку), засвідчує відсутність належної індивідуалізації місцерозташування та площі приміщення, яке підлягало передачі в оренду, а також перешкоджає з`ясуванню дійсного волевиявлення сторін, спрямованого на визначення не лише предмету Договору, а й, відповідно, і розміру орендної плати (виходячи з площі орендованого приміщення).
Суд першої інстанції зауважив, що у матеріалах справи відсутні належні докази, які би засвідчували надання Відповідачеві комунальних послуг на суму 20803 грн 89 коп., визначену Позивачем (вказано, що такими доказами не можна вважати підписані лише з боку Позивача акти наданих послуг за січень-травень 2025 рокі). Відтак, судом першої інстанції констатовано недоведеність Позивачем розміру заявлених до стягнення сум існуючої станом на 31 травня 2025 року заборгованості (зокрема, 170803 грн 89 коп. основного боргу (з оплати орендної плати (150000 грн) та спожитих комунальних послуг – 20803 грн 89 коп.), а відтак, і розміру нарахованих на відповідну суму основного боргу 3397 грн 85 коп. інфляційних втрат, 11696 грн 01 коп. штрафних санкцій та 7412 грн 3% річних.

25 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» від Позивача надійшла апеляційна скарга, в котрій Позивач просив скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. 
Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що із Плану-схеми об`єкта оренди вбачається, що в оренду було фактично передано приміщення площею 245,2 кв.м, приміщення площею 3,0 кв.м (приміщення вбиральні) та приміщення площею 3,9 кв.м (приміщення кабінету). Зауважено, що загальна площа становить 252,1 кв.м. (245,2+3,0+3,9 = 252,1) та що саме приміщення загальною площею 252,1 кв.м було передано Позивачем та прийняте Відповідачем у строкове платне користування, що вбачається із Акту приймання-передачі об`єкта оренди від 1 вересня 2024 року, який підписаний Відповідачем.
Позивач вказав, що наявність чи відсутність окремих доказів щодо комунальних платежів жодним чином не впливає на обов`язок Відповідача сплачувати орендну плату, а тому посилання суду на недоведеність комунальних послуг як підставу для недоведеності орендної плати є юридично необґрунтованим.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 грудня 2025 року повідомлено сторін про те, що у зв`язку із розглядом справи №924/662/25 в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 29 січня 2026 року включно.
Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Згідно частини 2 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
В силу дії частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
Суд апеляційної інстанції констатує, що дана справа № 924/662/25 не підпадає під дані винятки.
Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", з 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 3028 грн. Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 302800 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).
З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги Позивача, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змн.
При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Колегія суддів звертає увагу, що 1 вересня 2024 року між Позивачем (орендодавець) та Відповідачем (орендар) підписано Договір (а.с.19-21).
Відповідно до пункту 1.1 Договору, Позивач передав, а Відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 84, загальною площею 252,1 квадратних метрів на цокольному поверсі офісного центру за адресою: Хмельницька обл., м. Хмельницький, вулиця Соборна, будинок 42/1.
У відповідності до пункту 1.5 Договору, об`єкт оренди передається Відповідачу з наступною метою: військово-спортивні багатоборства.
Пунктами 3.1, 3.5, 3.6 Договору встановлено, що за користування об`єктом оренди Відповідач сплачує Позивач щомісячно орендну плату (по 31 грудня 2024 року - 40000 грн, з 1 січня 2025 року – 50000 грн) та компенсовує Позивачу вартість особисто спожитих комунальних ресурсів (послуг), а також комунальних ресурсів (послуг), спожитих в місцях загального користування.
Згідно з пунктом 3.4 Договору, внесення орендної плати проводиться авансом, щомісячно до 10 (десятого) числа поточного (розрахункового) місяця шляхом перерахування суми коштів на поточний рахунок Позивача, що вказаний у цьому Договорі.
Як передбачено пунктом 3.7 Договору, додатково орендар зобов`язався сплачувати або компенсувати керуючій компанії вартість послуг з комплексного обслуговування Офісного центру, а саме: прибирання місць загального користування, прибудинкової території, прибирання снігу, вивозу сміття, цілодобової охорони та інші необхідні витрати на нормальне функціонування об`єкту оренди.
Відповідно до пункту 3.8 Договору, відшкодування витрат за особисто спожиті комунальні ресурси (послуги) та за пайові комунальні ресурси (послуги) здійснюється Відповідачем щомісячно до останнього дня у місяці, у якому здійснювалось споживання, на підставі виставлених рахунків Позивачем.
Сторонами Договору визначено, що додатком до вказаного Договору (а відтак, і невід`ємною частиною Договору) є план-схема об`єкта оренди.
Згідно з актом приймання-передачі об`єкта оренди від 1 вересня 2024 року Позивач передав, а Відповідач прийняв в строкове платне користування: нежитлове приміщення № 84, загальною площею 252,1 квадратних метрів на цокольному поверсі офісного центру за адресою: Хмельницька обл., м. Хмельницький, вулиця Соборна, будинок 42/1.
Позивачем направлено на адресу Відповідача вимогу від 6 червня 2025 року про необхідність сплати суми заборгованості за Договором.
Крім того, Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог долучено: розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2025 року: копії акту звірки взаємних розрахунків станом на 31 травня 2025 року; актів наданих послуг за 2024-2025 роки; заяви свідків від 1 серпня 2025 року, банківської виписки по рахунку Відповідача за період з 1 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року.
Посилаючись на несвоєчасне виконання Відповідачем зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати за оренду приміщення, Позивач звернувся до суду, за захистом порушеного, на його думку, права з позовом про стягнення 170803 грн 89 коп. основного боргу (з оплати орендної плати (150000 грн) та спожитих комунальних послуг – 20803 грн 89 коп.), а також, і розміру нарахованих на суму основного боргу 3397 грн 85 коп. інфляційних втрат, 11696 грн 01 коп. штрафних санкцій та 7412 грн річних.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України). 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями статті 525, частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтями 546, 549 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно частин 1, 2 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). 
Згідно з частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
У відповідності до частини 5 статті 762 Цивільного кодексу України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на доводи апеляційної скарги Позивача щодо того, що Відповідачем порушено умови Договору щодо своєчасної оплати за оренду приміщення та комунальних послуг, в розрізі доводів апеляційної скарги щодо чіткого визначення орендованого майна індивідуальними ознаками, колегія апеляційного господарського суду зазначає слідуюче.
Згідно з частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Як встановлено в даній постанові, 1 вересня 2024 року між Позивачем та Відповідачем підписано Договір, відповідно до пункту 1.1 якого Позивач передав, а Відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 84, загальною площею 252,1 квадратних метрів на цокольному поверсі офісного центру за адресою: Хмельницька область, м. Хмельницький, вулиця Соборна, будинок 42/1.
При цьому, сторонами Договору оренди визначено, що додатком до вказаного Договору (а відтак, і невід`ємною частиною Договору) є план-схема об`єкта оренди.
Однак, дослідивши долучену Позивачем до матеріалів справи план-схему об`єкта оренди (а.с. 22) суд констатує, що у вищенаведеній план-схемі об`єкта оренди (на якій наведено схему цокольного поверху офісного центру площею, значно менша, ніж 252,1 кв. м) не індивідуалізовано місцезнаходження (зокрема, не відображено точне розташування з відповідною конфігурацією) нежитлового приміщення загальною площею саме 252,1 кв. м на цокольному поверсі офісного центру, яке підлягало передачі в оренду. Окрім того, розмір такої площі в плані-схемі надруковано нечитабельним текстом.
В той же час, доводи Позивача, наведені в апеляційній скарзі щодо того, що площа переданого приміщення становить саме 251,1 кв.м, яка ніби то складається з 245 2 кв.м переданого приміщення+3 кв.м. (приміщення вбиральні) + 3,9 кв.м (приміщення кабінету), колегією суду відхиляються та не приймаються до уваги, оскільки не підтверджені жодним доказом, а лише є бездоказовими доводами Позивача, які процитовані уже в апеляційній скарзі, без будь-якої деталізації орендованої площі в суді першої інстанції під час розгляду справи (в даному випадку дане апелянтом взагалі не доводилося суду першої інстанції під час розгляду цієї справи). 
В той же час, судом апеляційної інстанції звертається увага й на те, що відповідно до пункту 1.1 Договору оренди, Позивач передав, а Відповідач прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення № 84 загальною площею саме 252,1 квадратних метрів, і що, у план-схемі об`єкта оренди (на якій наведено схему цокольного поверху офісного центру) вказано нежитлове приміщення № 84 площею 245,2 квадратних метрів (а не 252,1 квадратних метрів, як зазначено пунктом 1.1 Договору, а також в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 1 вересня 2024 року) без будь-якої деталізації та уточнення щодо орендованого майна на інші допоміжні приміщення, що входять в об`єкт оренди (про що вже зазначає Позивач в апеляційній скарзі без доведення цього відповідними доказами). 
Водночас, жодного окремого приміщення (враховуючи, що за пунктом 1.1 Договору в користування передавалось лише одне нежитлове приміщення) площею 252,1 квадратних метрів у план-схемі об`єкта оренди не наведено.
Означена суперечність у змісті пункту 1.1 Договору та в акті приймання-передачі об`єкта оренди від 1 вересня 2024 року (з одного боку), та у план-схемі об`єкта оренди, що є додатком до вказаного Договору та є невід`ємною частиною Договору (з іншого боку), засвідчує відсутність належної індивідуалізації місцерозташування та площі приміщення, яке підлягало передачі в оренду, а також перешкоджає з`ясуванню дійсного волевиявлення сторін, спрямованого на визначення не лише предмету Договору, а й, відповідно, і розміру орендної плати (виходячи з площі орендованого приміщення) в правому полі дії частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, враховуючи, що згідно з частиною 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками, колегією суду відзначається, що сторонами Договору не досягнуто згоди стосовно такої істотної умови Договору – як предмету Договору, а тому зважаючи на відсутність належної індивідуалізації місцерозташування та площі приміщення, яке підлягало передачі в оренду і, відповідно, з огляду на відсутність підстав вважати укладеним (у розумінні статті 638 Цивільного кодексу України) вказаний Договір (на підставі якого просить стягнути заборгованість Позивач), колегія суду виснує про недоведеність Позивачем позовних вимог щодо стягнення заборгованості та штрафних санкцій.
Що ж стосується покликання апелянта в апеляційній скарзі на зміст акту звірки взаємних розрахунків (станом на 31 травня 2025 року), то колегія суду зауважує, що даний акт не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки вказаний акт не є первинним документом в розумінні статті 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" та є тим самим належним доказом, який засвідчує існування заборгованості за Договором.
Окрім того, колегія суду не може дослідити зміст вказаного акту з огляду на його частково нечитабельну копію.
Що ж стосується надання комунальних послуг, то суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні докази, які би засвідчували надання Відповідачеві комунальних послуг на суму 20803 грн 89 коп., визначену Позивачем (зокрема, такими доказами не можна вважати підписані лише з боку Позивача акти наданих послуг за січень-травень 2025 року).
Також, означений акт звірки взаємних розрахунків (за наявності при цьому в матеріалах справи банківської виписки по рахунку Відповідача лише за період з 1 лютого 2025 року по 28 лютого 2025 року) не містить інформації, що дозволила би з`ясувати призначення платежів (орендна плата, комунальні послуги тощо), здійснених Відповідачем до 1 лютого 2025 року. 
Що ж стосується долучених до апеляційної скарги Позивача роздрукованих із мобільного телефону фотографій лічильника, то колегія суду вважає, що такі докази не є належними та допустимими доказами, оскільки з даних фотографій не можливо встановити місце розташування лічильника та його відношення до правовідносин саме в даній справі. Окрім того, в порушення вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України Позивачем не зазначено про неможливість долучення таких фотографій суду першої інстанції під час розгляду справи, що взагалі виключає можливість прийняття її як доказу і оцінки судом апеляційної інстанції.
Також, колегією суду враховується, що 1 квітня 2025 року між Відповідачем та ФОП Дужак Марією Яківною укладено договір оренди приміщення, що свідчить про те, що з 1 квітня 2025 року Відповідач фізично не міг перебувати з орендованому по Договору приміщенні та здійснювати там діяльність з військово-спортивного багатоборства (дане також підтверджується й випискою по рахунку Відповідача а.с. 56-60). Відповідно даний доказ в розрізі інших фактів недоведеності позову зі сторони Позивача, опосередковано підтверджує бездіяльність поданого апелянтом позову та відсутні підстави для його задоволення. 
Зміну проведення місць тренувань і не проведення їх в орендованому приміщенні по спірному Договору, є і заяви свідків, які також вказують на те, що батьків дітей, котрі займалися в орендованому приміщенні, були обізнані про зміну місця ще в березні 2025 року, що було пов`язане із несприятливими умовами приміщення (що опосередковано ставить під сумнів і подання Позивачем належних комунальних послуг до переходу Відповідача в інше приміщення).
У відповідності до частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, позивач має довести обставини, якими обґрунтовує позов (наявність порушеного права, заборгованості). В той же час з огляду на все вищеописане у цій постанові апеляційний господарський суд констатує не виконання скаржником вимог даної ухвали. 
Відтак, підсумовуючи усе описане вище, враховуючи мету Договору для досягнення якої й укладався Договір (військово-спортивні багатоборства для дітей), саме розміщення та стан орендованого майна (цокольний поверх), колегія суду резюмує, недоведеність Позивачем розміру заявлених до стягнення сум заборгованості (зокрема, 170803 грн 89 коп. основного боргу (з оплати орендної плати (150000 грн) та спожитих комунальних послуг – 20803 грн 89 коп.), а відтак, і розміру нарахованих на відповідну суму 3397 грн 85 коп. інфляційних втрат, 11696 грн 01 коп. штрафних санкцій та 7412 грн 3% річних.
Колегія суду враховує приписи статті 79 ГПК України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відтак, саме на Позивачеві лежить процесуальний тягар доведення суду підстав, розміру, строку обчислення заборгованості.
За встановлених вище обставин, беручи до уваги відсутність підстав вважати укладеним Договір з огляду на недоведеність площі орендованого приміщення – що є істотною умовою Договору (на підставі якого Позивач просить стягнути заборгованість), а також недоведеність Позивачем розміру заявлених до стягнення сум комунальних послуг станом на 31 травня 2025 року (в площинні снування іншого Договору оренди приміщення укладеного Відповідачем 1 квітня 2025 року) колегія суду виснує, що позовні вимоги про стягнення заборгованості річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій є необгрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно суд апеляційної інстанції відмовляє в позові повністю.
Дане рішення й було прийняте місцевим господарським судом.
Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду в цій частині без змін.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо судового рішення, безпідставними, документально необґрунтованими, та відхиляє їх з підстав, вказаних вище в даній постанові. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Позивача, згідно статті 129 Господарського процесуального колексу України.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Центр Міленіум" на рішення Господарського суду Хмельницької області від 4 листопада 2025 року по справі №924/662/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 4 листопада 2025 року по справі №924/662/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу №924/662/25 повернути Господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя Маціщук А.В.