Дата документу 24.12.2025 Справа № 336/6799/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 336/6799/24 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є. 
Провадження № 22-ц/807/740/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 грудня 2025 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни, відповідача ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Баришнікова Андрія Григоровича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат,-
В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03 квітня 2019 року задоволено її позов до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутих коштів. Стягнуто з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у розмірі 262068 грн та судовий збір у розмірі 2973,40 грн, а всього: 265041,40 грн. Зазначене судове рішення набрало законної сили 06 серпня 2019 року і з того часу відповідач, маючи вищу юридичну освіту, здійснюючи з 2010 року адвокатську діяльність, достовірно знаючи про це судове рішення, у добровільному порядку його не виконав, а навпаки - протягом п`яти років ухиляється від добровільного виконання рішення суду.
Позивач отримала виконавчі листи у справі 06 серпня 2019 року та одразу передала їх на примусове виконання. 16 серпня 2019 року державний виконавець прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження, але станом на теперішній час рішення суду не виконано у повному обсязі, відповідач грошові кошти не повертає.
Крім того, позивач зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 вересня 2023 року у справі 331/4020/2022 з ОСОБА_2 на її користь стягнуто грошові кошти за прострочення виконання зобов`язання за період з 01 грудня 2019 року до 01 грудня 2022 року в сумі 121796,03 грн, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та уточненого розрахунку від 21 січня 2025 року, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 32022,31 грн, а саме: 27391,56 грн - індекс інфляції за період з 01 грудня 2022 року до 01 червня 2024 року, 4630,75 грн - 3 % річних за період з 01 грудня 2023 року до 01 червня 2024 року.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення за період з 01 грудня 2022 року до 01 червня 2024 року в сумі 20568,89 грн, три відсотки річних за період з 01 грудня 2023 року до 01 червня 2024 року в сумі 3977,50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 928,43 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3066,16 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням,  ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Баришнікова А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заява про зменшення позовних вимог від 21 січня 2025 року подана поза межами строків, встановлених ЦПК України для уточнення (зміни) позовних вимог. Позивач не надала доказів, що вона передала ОСОБА_2 кошти на умовах сплати відсотків, тобто, на відповідача двічі за одними і тими ж фактами накладається «стягнення» (інфляційні витрати та 3 % річних за ст.625 ЦК України) у період з 01 червня 2022 року до 01 червня 2024 року. Крім того, позивач не надала суду належних та допустимих доказів про розмір основної заборгованості відповідача. Так, вимоги позивача є натуральними, тобто виникли з договору позики, то позивач не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Зобов`язання між сторонами виникло із договору, який не було укладено сторонами в простій письмовій формі, необхідній для доказування існування договору. Суд першої інстанції при наданні оцінки доводам сторін не надав жодної правової оцінки аргументам відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, та відповідно наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. 
ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Баришнікова А.Г. вказує на відсутність додатка до заяви представника позивача про стягнення судових витрат – розрахунку наданих послуг з описом, акту приймання-передачі наданої правової допомоги (деталізованого), що є підставою для скасування рішення в частині розподілу судових витрат з ухваленням нового в цій частині про відмову у стягненні цих витрат. 
Також не погоджуючись із вищезазначеним рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційного збільшення в розмірі 5025,46 грн, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить змінити рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у вигляді інфляційного збільшення в сумі 5025,46 грн, витрати зі сплаті судового збору до суду першої інстанції в сумі 282,77 грн та судові витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді в розмірі 4000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що інфляційне збільшення за період з 01 грудня 2022 року до 01 червня 2024 року складає 20568,89 грн, згідно з уточненим розрахунком та посиланням на ті ж суми, які суд визнав боргом, інфляційне збільшення за період з 01 грудня 2022 року до 01 червня 2024 року складає 26894,35 грн, тобто різниця складає 5025,46 грн і саме ця сума повинна бути стягнута. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, цей спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу. Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційного збільшення на підставі частини другої статті 625 ЦПК України. Оскільки відповідач не спростував наявності боргу, однак не погодившись із уточненим розрахунком, наданим позивачем, з огляду на суму боргу станом на 14.12.2022 за виконавчим провадженням № 59826968 а розмірі 263785,93 грн, а станом на 27.03.2023 – в розмірі 263604,11 грн, суд навів власний розрахунок.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2019 у справі № 331/4725/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у розмірі 262068 грн та судовий збір у розмірі 2973,40 грн, а всього: 265041,40 грн.
Вказане судове рішення набрало законної сили 06.08.2019.
Постановою державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ружанської М.М. від 16.08.2019 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом міста Запоріжжя 13.08.2019 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів у розмірі 262068,00 грн та судовий збір у розмірі 2973,40 грн, а всього 265041,40 грн ( ВП № 59826968).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 14.09.2023 у справі № 331/4080/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних з 01.12.2019 до 01.12.2022 та інфляційне збільшення за період з 01.12.2019 до 01.12.2022 в сумі 121796,03 грн.
Також, зазначеним судовим рішенням у справі № 331/4080/22 встановлено, що ОСОБА_2 частково сплатив суму боргу за судовим рішенням у справі № 331/4725/18, та станом на 14.12.2022 сума боргу складає 263785,93 грн.
Рішення суду у справі № 331/4080/22 набрало законної сили 19 червня 2024 року.
Крім того, з листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеса) від 15.03.2023 встановлено, що на виконанні в Олександрівському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 59826968 з виконання виконавчого листа № 331/4725/18, виданого 13.08.2019 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 262068 грн та судового збору в сумі 2973,40 грн. Залишок боргу за виконавчим провадженням № 59826968 станом на 27.03.2023 складає 263604,11 грн.
Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 03.04.2019 у справі № 331/4725/18 набрало законної сили та звернуте до примусового виконання.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а тому повинно відповідати вимогам, вміщеним у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 07 травня 2002 року).
Згідно з ч.1, ч.2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Зазначений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц .
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
За приписами частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Цивільне законодавство України, зокрема, присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК України, не містить положень про те, що набрання законної сили рішення суду про стягнення грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, на підставі якого цей борг виник.
Набрання законної сили рішення про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, провадження № 14-184цс20).
Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав - не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17.
Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
Враховуючи викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з приводу того, що оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів згідно рішення суду, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань відповідно до статті 625 ЦК України.
При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з уточненим розрахунком, наданим позивачем, оскільки на станом на 14.12.2022 сума боргу за виконавчим провадженням № 59826968 складала 263785,93 грн, а станом на 27.03.2023 - 263604,11 грн.
Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосувавши наведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних витрат за період з 01 грудня 2022 року до 01 червня 2024 року в сумі 20568,89 грн, трьох відсотків річних за період з 01 грудня 2023 року до 01 червня 2024 року – в сумі 3977,50 грн
Сума 3 % річних та інфляційних витрат судом першої інстанції обчислена правильно, із наведенням відповідних розрахунків, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. З урахуванням останніх правових позицій, висловлених Верховним Судом, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується).
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється. У законі визначено обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.
Відповідно до п. 19 Прикінцевих положень ЦК України, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом зупиняється на строку дії воєнного стану.
Законом України 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", відповідно до пункту 31 частини 11 статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", затверджений Указ Президента України 24 лютого 2022 року N 64/2022, яким в Україні введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який, у подальшому, продовжено і який триває досі.
Законом України від 15 березня 2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17 березня 2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Доводи апеляційної скарги про те, що в силу п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, на час дії воєнного стану ОСОБА_2 звільняється від наслідків прострочення виконання зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки така відповідальність нарахована ОСОБА_2 за невиконання судового рішення, що набрало законної сили, про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку 1212 ЦК України, а не за кредитним договором чи договором позики.
Доводи апеляційної скарги відповідача про натуральність грошового зобов`язання колегія судів не приймає, оскільки в цій справі заявлено вимоги у зв`язку з невиконанням рішення суду про стягнення суми в порядку ст. 1212 ЦК України.
Доводи відповідача про те, що у жодній з судових справ позивач не довела, що вона передала кошти ОСОБА_2 на умовах сплати відсотків, проте вимагає їх стягнення не заслуговують на увагу, оскільки в цій справі не вирішується питання про правомірність стягнення боргу за договором чи розпискою, натомість вимоги в цій справі стосуються тільки трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційних скарг, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Баришнікова Андрія Григоровича слід залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року– без змін.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 
УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Баришнікова Андрія Григоровича залишити без задоволення. 
Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2025 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: