ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року
м. Київ

справа 645/5796/25
провадження № 61-15659 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до ОСОБА_2 (прізвище у шлюбі - ОСОБА_2 ), третя особа - департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - департамент служб у справах дітей), про визначення порядку участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення графіку спілкування.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав до суду заяву 
про забезпечення позову, в якій просив суд до набрання законної сили судовим рішенням у справі визначити тимчасовий графік його спілкування з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:
- побачення батька із сином кожну першу та третю суборту місяця в період 
із 16 год 00 хв до 18 год 00 хв за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів у присутності матері;
- побачення батька із сином кожен четвер у період із 18 год 00 хв до 19 год 00 хв 
за місцем проживання дитини у присутності матері;
- спілкування батька із сином щопонеділка та щосереди через відеозв`язок 
за допомогою мобільних додатків: «Viber», «WhatsApp», «Telegram», до 30 хвилин 
у період із 19 год 00 хв до 19 год 30 хв.
Заява обґрунтована тим, що після припинення фактичних шлюбних відносин 
між ним та  ОСОБА_2 їхній спільний син - ОСОБА_4 , постійно проживає разом із матір`ю.
Указував, що він виконує батьківські обов`язки, хоче підтримувати постійні відносини із сином. Між ними сформовано тісний емоційний зв`язок, він 
із народженням сина брав активну участь у його вихованні, приділяв дитині багато часу та уваги.
Після припинення фактичних шлюбних відносин між ним та ОСОБА_2 остання систематично умисно перешкоджає його спілкуванню із сином. З лютого 2025 року ОСОБА_2 неодноразово ігнорувала його звернення щодо узгодження зустрічей 
з дитиною, регулярно скасовувала попередньо погоджені зустрічі, відмовлялася узгоджувати інший час для зустрічей, не з`являлася у визначеному для зустрічі місці.
ОСОБА_2 на власний розсуд вирішила, що він має право бачитися з дитиною лише один раз на місяць, хоча батьки мають рівні права щодо дитини. 
Він неодноразово звертався до правоохоронних органів із приводу поведінки та дій ОСОБА_2 , яка перешкоджає реалізації його батьківських прав. Він намагався врегулювати спірне питання у досудовому порядку, зокрема, пропонував укласти письмову угоду, якою врегулювати порядок його участі у вихованні дитини 
та визначити графік спілкування, на що ОСОБА_2 відповіла відмовою, посилаючись на відсутність судового рішення про визначення графіку його спілкування з сином. Тобто він позбавлений можливості вирішити в досудовому порядку питання порядку його участі у вихованні дитини та встановлення графіку спілкування.
У урахуванням вищевказаного, ОСОБА_1 просив суд заяву 
про забезпечення позову задовольнити.

Короткий зміст судових рішень 

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 29 серпня у складі судді Лисенко О. О. заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Вжито заходи забезпечення позову шляхом встановлення графіку спілкування.
Зобов`язано ОСОБА_5 не перешкоджати ОСОБА_1 
у побаченнях та спілкуванні з дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено графік побачень батька - ОСОБА_1 , із сином - ОСОБА_4 :
- кожну першу та третю суботу місяця у період із 16 год 00 хв до 18 год 00 хв 
за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів, у присутності матері;
- кожен четвер у період із 18 год 00 хв до 19 год 00 хв із місцем проживання дитини у присутності матері.
У решті вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у справі наявні правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення графіку спілкування батька з сином, так як між батьками виник спір щодо участі батька у вихованні дитини й між сторонами склалися стосунки, які позбавляють батька можливості регулярно спілкуватися з дитиною. 
Метою вжиття таких заходів є запобігання втрати емоційного контакту батька 
з сином, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період судового розгляду справи. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють 
до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України). Районний суд урахував, що батьки не можуть самостійно дійти згоди щодо визначення участі батька у вихованні дитини та визначення графіку спілкування.
Визначаючи графік спілкування батька з дитиною, суд першої інстанції врахував 
вік (2 роки 11 місяців) та інтереси дитини. 
Суд першої інстанції врахував роз`яснення, надані судам у пунктах 4, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».
Районний суд застосував положення Конвенції про права дитини, норми 
ЦПК України, які регулюють питання забезпечення позову. Суд урахував прецеденту практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Павленко О. А., задоволено.
Ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2025 року змінено.
Встановити графік побачень батька - ОСОБА_1 , із сином - 
ОСОБА_4 :
- кожну першу суботу місяця у період із 16 год 00 хв до 18 год 00 хв за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів, у присутності матері.
В іншій частині ухвалу залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки по суті вирішення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, так як заявник навів обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Разом із цим, суд першої інстанції не з`ясував особливості спірних прпавовідносин, які склалися між сторонами, внаслідок чого недотримався справедливого балансу між приватними інтересами сторін та публічним інтересом забезпечення правосуддя. 
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства),та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. ОСОБА_1 направлено до управління соціального захисту населення адміністрації управління соціального захисту населення адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради (далі - управління СЗН) 
для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України 
«Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк три місяці 
(справа № 645/1232/25).
Тобто ОСОБА_1 може мати негативний впив на малолітню дитину, оскільки він поводить себе агресивно по відношенню до її матері, чия присутність, 
з огляду на малолітній вік дитини, є необхідною.
З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною та погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, до остаточного вирішення питання про визначення участі батька у вихованні дитини та визначення графіку спілкування, у порядку забезпечення позову слід обмежити визначений судом першої інстанції час спілкування малолітньої дитини з батьком.
Апеляційний суд застосував відповідні норми національного та міжнародного законодавства щодо забезпечення якнайкращих інтересів дитини, урахував прецеденту практику ЄСПЛ, судову практику Великої Палати Верховного Суду 
та Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалу районного суду залишити в силі.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права 
без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки про зміну часу спілкування малолітньої дитини 
з батьком, визначеного судом першої інстанції. Одне побачення батька з дитиною на місяць не забезпечить належний емоційний контакт батька з дитиною, порушує права батька на участь у вихованні сина.
Суд апеляційної інстанції не забезпечив захист якнайкращих інтересів дитини. Районний суд вірно визначив характер спірних правовідносин, врахував 
усі обставини, мету вжиття заходів забезпечення позову, вік та інтереси дитини.
Апеляційний суд безпідставно послався на судове рішення у справі № 645/1232/25, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), так як належним чином не дослідив обставини у цій справі. Судом не було встановлено факт застосування фізичного насильства  ОСОБА_1 щодо матері чи дитини. 
Суд апеляційної інстанції зробив формальний висновок про можливий негативний вплив на батька малолітню дитину. 
При цьому ОСОБА_1 було направлено до управління СЗН 
для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України 
«Про запобігання та протидію домашньому насильству», яку він успішно пройшов. 
У спірних правовідносинах суд повинен запобігти втраті емоційного контакту батька 
з дитиною, погіршенню психоемоційного зв`язку між ними на період судового розгляду справи. 
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до ОСОБА_2 (прізвище у шлюбі - ОСОБА_2 ), третя особа - департамент служб у справах дітей, про визначення порядку участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення графіку спілкування (а. с. 2-5).
У серпні 2025 року, разом із позовною заявою, ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив суд до набрання законної сили судовим рішенням у справі визначити тимчасовий графік його спілкування 
з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8-11).
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2025 року 
у справі № 645/1232/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.
ОСОБА_1 направлено до управління СЗН для проходження програми 
для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на строк три місяці.
Вказану програму  ОСОБА_1 завершив 02 грудня 2025 року.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, вирішувалося питання 
про забезпечення позову, про що ОСОБА_1 подав заяву разом із позовом, зокрема, шляхом визначення тимчасового графіку його спілкування з сином.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача 
від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації 
в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать 
або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору 
або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 
6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів 
чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання 
чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася 
з такою заявою, позовним вимогам.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2025 року 
у справі № 752/3128/25 (провадження № 61-9286св25).
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів 
з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом 
до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси 
не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку 
із застосуванням відповідних заходів.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у постанові 
Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв 
про забезпечення позову».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі 
№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, 
що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, 
щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання 
чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася 
з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття 
цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову 
з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі 
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав 
або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову 
у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених 
чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, 
що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав 
або інтересів позивача.
Спірні правовідносини стосуються визначення порядку участі батька у вихованні дитини шляхом встановлення графіку спілкування.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, 
що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними 
чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права 
й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Верховний Суд ураховує, що будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно 
до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. 
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право 
і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний 
і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку 
її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя 
у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні 
і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування 
не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини 
на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі 
№ 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: 
від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), 
від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), 
від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), 
та багатьох інших.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише 
від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову 
ОСОБА_1 , змінив ухвалу районного суду про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, зокрема, в частині визначення графіку побачень батька з сином. 
Забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.
Верховний Суд ураховує, що мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2025 року 
у справі № 466/11625/24 (провадження № 61-4756св25).
В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 навів відповідні доводи.
Вирішуючи вказане питання, суд апеляційної інстанції застосував вищенаведені норми національного та міжнародного права, зокрема, які стосуються забезпечення найкращих інтересів дитини, встановив фактичні обставини у справі, врахував мету забезпечення позову, у тому числі, запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною та погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період судового розгляду справи.
Апеляційний суд зробив обґрунтовані висновки про те, що у порядку забезпечення позову слід обмежити визначений судом першої інстанції час спілкування малолітньої дитини з батьком.
Суд апеляційної інстанції надав оцінку судовому рішенні у справі № 645/1232/25, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.
Апеляційний суд обґрунтовано врахував можливий негативний впив на малолітню дитину, конфлікті відносини між батьком і матір`ю дитини, а присутність останньої при зустрічах батька з дитиною, з огляду на малолітній вік дитини, є необхідною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, вони узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду.
Вирішуючи спірне питання, суд апеляційної інстанції врахував предмет та підстави позову і зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом визначення графіку спілкування батька з малолітньою дитиною, зокрема, кожну першу суботу місяця 
у період із 16 год 00 хв до 18 год 00 хв за місцем проживання дитини з можливістю спільних прогулянок та відвідування розважальних закладів, у присутності матері.
Вказаний захід забезпечення позову спрямований на ефективний захист 
та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
При цьому ОСОБА_2 зобов`язано не перешкоджати ОСОБА_1 
у побаченнях та спілкуванні з дитиною.
Забезпечення позову у цій справі є пропорційним та відповідає меті застосування заходів забезпечення і свідчить про дотримання апеляційним судом справедливого балансу інтересів сторін спору.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом 
у постанові від 06 лютого 2025 року у справі № 824/120/24 (провадження 
№ 61-14900ав24).
Доводи, наведені в касаційній скарзі, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновком суду про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, що не може бути правовою підставою 
для скасування постанови суду апеляційної інстанції. 
Верховний Суд ураховує, що підстави для забезпечення позову є оціночними 
та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2025 року 
у справі № 759/22148/24 (провадження № 61-5613св25).
Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний вид забезпечення позову в цілому може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову 
й вірно змінив рішення районного суду про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 . Відповідний захід забезпечення позову буде співмірним позовним вимогам. 
При цьому Верховний Суд наголошує, що суд апеляційної інстанції не вирішував спір по суті, а вжиті заходи забезпечення позову є тимчасовими й вони направлені 
на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання спричиненню шкоди позивачу.
Зроблені апеляційним судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи 
їх у сукупності.
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми права, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими. 
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути 
підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди 
з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України 
не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення 
без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401 
ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року залишити 
без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник
Г. В. Коломієць
Ю. В. Черняк