КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року місто Київ № 320/18165/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоус А.Ю. розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Волинської митниці про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Волинської митниці про коригування митної вартості товарів від 25.07.2024 № UA205140/2024/000214/1;
- визнати протиправним та скасувати рішення Волинської митниці, прийняте у вигляді картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, від 25.07.2024 № UA205140/2024/001917.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення Волинської митниці є протиправними та суперечать положенням статей 49, 53, 57, 58 Митного кодексу України. Позивач наголошує на пріоритетності основного методу визначення митної вартості (за ціною договору) та вважає, що наданий пакет документів містив вичерпні дані для визначення ціни товару, що виключало правові підстави для застосування резервного методу.
На підтвердження достовірності заявленої митної вартості позивач посилається на факт повної оплати товару в сумі 62500,00 євро, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями (на суми 21000,00 євро та 41500,00 євро). Позивач стверджує, що сукупність зазначених сум відповідає ціні зовнішньоекономічного контракту та інвойсу.
Крім того, позивач вказує на формальний підхід відповідача до процедури консультацій. На його переконання, у митного органу були відсутні обґрунтовані сумніви для витребування додаткових документів, оскільки наданих пояснень та документів було достатньо для завершення митного оформлення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 відкрито провадження в справі, постановлено здійснювати розгляд справи в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та без проведення судового засідання, встановлено строки для подання заяв по суті та доказів.
Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що оскаржувані рішення є правомірними та такими, що прийняті відповідно до статей 53, 54, 58 Митного кодексу України. Митний орган вказав на неповноту та недостовірність поданих відомостей щодо складових митної вартості, зокрема, оплати товару та витрат на транспортування.
Відповідач зазначає, що відомості графи 16 міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) свідчать про здійснення перевезення третьою особою. Водночас декларант не надав первинних документів від перевізника (договору, рахунку), крім довідки про транспортні витрати, яку склав самостійно. Зазначене, на переконання відповідача, унеможливило перевірку дійсної вартості транспортних послуг.
З огляду на викладене, відповідач стверджує, що ненадання позивачем витребуваних додаткових документів унеможливило застосування основного методу визначення митної вартості. Використання резервного методу та цінової інформації з Єдиної автоматизованої інформаційної системи (далі - ЄАІС) Держмитслужби відповідач вважає необхідним заходом для забезпечення повноти оподаткування товарів.
Також відповідачем заявлено клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Відповідно до ч. 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Частиною 2 статті 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Так, за правилами спрощеного позовного провадження, в силу вимог ч. 4 статті 257 КАС України, не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років";
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Предметом розгляду даної справи є протиправне, на думку позивача, рішення відповідача про коригування митної вартості товарів. Тобто, дана справа не належить до переліку, визначеного ч. 4 статті 257 КАС України.
Згідно з ч. 1 статті 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (ч. 4 статті 260 КАС України).
Суд зазначає, що згідно з ухвалою про відкриття провадження у цій справі сторонам була надана можливість повною мірою скористатися своїми процесуальними правами, у тому числі, але не виключно, надати суду відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення з приводу заявлених позовних вимог, а також докази, які заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог КАС України.
На думку суду, підстави позову є чіткими та зрозумілими, подані сторонами докази також не викликають труднощів в їх оцінці. 
Суд звертає увагу, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін жодним чином не обмежує процесуальні права учасників справи.
При цьому, в поданому клопотанні не зазначено обставини, які перешкоджали б розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Враховуючи викладене, підстави для задоволення клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін відсутні.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами належні та допустимі докази окремо та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив таке.
З матеріалів справи вбачається, що 10.04.2024 між позивачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та компанією «HOMAR B.V.» (Нідерланди) (Продавець) було укладено зовнішньоекономічний контракт № 10/04/2024 (далі - Контракт).
Відповідно до п. 1.1 Контракту Продавець зобов`язався продати, а Покупець - купити автокран марки Terex-Demag AC 40-1 (номер шасі: НОМЕР_1 , серійний номер: 70554, рік випуску: 2004).
У п. 1.2. Контракту сторони погодили ціну товару у розмірі 62500,00 євро.
Відповідно до п. 2.1. Контракту Продавець поставляє товар на умовах FCA м. Нунспіт (Нідерланди) згідно з Інкотермс-2020. 
На виконання умов контракту Продавець виставив рахунок-фактуру (інвойс) від 11.04.2024 № 24/089. У вказаному інвойсі ідентифіковано товар (автокран Terex-Demag AC 40-1, шасі НОМЕР_1 ), підтверджено ціну товару у розмірі 62500,00 євро та умови поставки FCA Nunspeet, що повністю кореспондується з умовами контракту від 10.04.2024 № 10/04/2024.
На виконання платіжних умов контракту позивач здійснив розрахунок за товар з Продавцем («HOMAR B.V.») у повному обсязі двома траншами на загальну суму 62500,00 євро:
1. 17.04.2024 сплачено 21000,00 євро, що підтверджується платіжною інструкцією в іноземній валюті № 22JBKLO4.
2. 26.06.2024 сплачено 41500,00 євро, що підтверджується платіжною інструкцією в іноземній валюті № P2406260789006.
Судом встановлено, що платіжна інструкція від 17.04.2024 № 22JBKLO4 на суму 21000,00 євро під час митного оформлення декларантом до митної декларації не долучалася та на запит митного органу не надавалася, проте її копія була долучена до матеріалів судової справи на підтвердження факту повної оплати товару.
З метою підтвердження повноти декларування складових митної вартості (витрат на транспортування) позивач надав довідку про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07. Згідно з вказаною довідкою вартість перевезення товару за маршрутом від м. Нунспіт (Нідерланди) до пункту пропуску на митному кордоні України («Ягодин») склала 14000,00 грн., які були включені декларантом до розрахунку митної вартості. Вказана довідка складена та підписана безпосередньо позивачем – ФОП ОСОБА_1 . Також, згідно з цією довідкою:
- транспортне перевезення здійснюється автомобілем, державні номери №№ НОМЕР_2 / НОМЕР_3 за маршрутом м. Нунспіт (Нідерланди) – м. Луцьк, Волинська область (Україна);
- завантажувальні/розвантажувальні роботи – за рахунок постачальника;
- страхування вантажу не проводилося.
Переміщення товару через митний кордон підтверджується міжнародною автотранспортною накладною (CMR) від 15.07.2024 № 5964157, у графі 16 якої фактичним перевізником зазначено «SYSTALIUK YAROSLAV» LTD, 45034, Волинська область, смт. Люблинець, вул. Залізнична, 3, (код ЄДРПОУ 40663837), а місцем розвантаження - м. Київ (що відповідає адресі позивача). Судом встановлено, що незважаючи на зазначення у накладній CMR перевізником особи «SYSTALIUK YAROSLAV» LTD, документи від нього, що підтверджують транспортні витрати, до митного оформлення подані не були.
З метою здійснення митного оформлення товару в режимі імпорту 22.07.2024 позивачем до Волинської митниці було подано електронну митну декларацію № 24UA205140046264U5. Митну вартість товару було визначено декларантом за основним методом (за ціною договору) у розмірі 62500,00 євро (графа 22). У графі 44 митної декларації декларант зазначив про долучення до неї таких основних документів:
- зовнішньоекономічний контракт від 10.04.2024 № 10/04/2024;
- доповнення до контракту від 20.06.2024 № б/н;
- рахунок-фактура (інвойс) від 11.04.2024 № 24/089;
- платіжна інструкція від 26.06.2024 № P2406260789006;
- автотранспортна накладна (СМR) від 15.07.2024 № 5964157;
- довідка про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07;
- сертифікат про походження товару від 03.07.2024 № S203904778;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 02.07.2008 № 1018214735;
- висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями від 22.07.2024 № 5489/24;
- договір про надання послуг митного брокера від 17.07.2024 № 20;
- інші некласифіковані документи від 22.07.2024 № 220724034;
- декларація митної вартості від 22.07.2024.
Відповідно до електронного повідомлення митниці, надісланого 25.07.2024 через програмний комплекс митниці на електронну адресу уповноваженої особи позивача, відповідач під час перевірки документів дійшов висновку, що подані декларантом документи містять такі розбіжності та не підтверджують усі складові митної вартості, а саме: 
- відповідно платіжної інструкції від 26.06.2024 №P2406260789006 оплата за товар здійснена в сумі 41500 євро, що суперечить вартості, зазначеній в рахунку-фактурі від 11.04.2024 № 24/089 – 62500 євро;
- згідно з п. 3.1 контракту від 10.04.2024 № 10/04/2024 оплата за товар повинна бути здійснена наступним чином: 21000 євро до 30.04.2024, 21 000 євро до 31.05.2024, залишок в сумі 20000,00 євро - до 30.06.2024, до митного оформлення декларантом повинно бути надано 3 (три) банківських платіжних документа, що підтверджують вартість товару, однак надана 1 (одна) платіжна інструкція від 26.06.2024 № P2406260789006 на суму 41500 євро, яка датується 26.06.2024 і суперечить строкам і умовам оплати, зазначеним вище;
- відповідно з банківською випискою за період з 13.11.2023 по 13.05.2024 за даним контрактом здійснено перерахунок згідно з платіжною інструкцією від 17.04.2024 № 22JBKLO4 на суму 21000 євро, однак банківського платіжного документа до митного органу не подано;
- довідка про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07, видана ФОП ОСОБА_1 , однак згідно з автотранспортною накладною (СМR) від 15.07.2024 № 5964157 надавачем транспортних послуг є «SYSTALIUK YAROSLAV»; договору (контракту) на перевезення, а також банківських платіжних документів, які підтверджують факт оплати транспортних послуг не надано;
- відповідно п. 3 автотранспортної накладної (СМR) від 15.07.2024 № 5964157 місце доставки товару є м.Київ, Україна, однак згідно з довідкою про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07 зазначене місце призначення – м.Луцьк (Україна);
- інформації щодо загальної суми транспортних витрат по маршруту м. Нунспіт (Нідерланди) – м. Луцьк (Україна) не надано;
- в документі, що підтверджує вартість перевезення товару від 18.07.2024 № 18/07 наявна інформація щодо завантажувальних/розвантажувальних робіт, однак вартість таких витрат не зазначена в графі 21 декларації митної вартості, що свідчить про не включення декларантом таких витрат до заявленої митної вартості.
Відповідно до електронного повідомлення митниці від 25.07.2024 за результатами здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України запропоновано декларанту згідно з ч.ч. 3-4 ст. 53 МК України надати в 10-денний строк наступні додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) банківські платіжні документи, що підтверджують вартість товару;
6) транспортні (перевізні) документи;
7) договір (контракт) про перевезення;
8) банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортних послуг;
9) копію митної декларації країни відправлення;
10) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Декларант надав копію митної декларації країни відправлення від 03.07.2024 № 24NL7BH7SDM1AQPDA4.
Листом від 25.07.2024 № 25/07/2024 позивач повідомив відповідача про неможливість подання інших витребуваних документів у зв`язку з їх фактичною відсутністю у розпорядженні декларанта.
Зважаючи на викладене, відповідно до вимог п. 2 ч. 6 ст. 54 МК України, у зв`язку з неподанням декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у ч. ч. 2-4 ст. 53 МК України, митниця не визнала заявлену митну вартість.
Відповідно до електронного повідомлення митниці від 25.07.2024 у рамках процедури консультацій митниця повідомила позивача, що:
«Митна вартість імпортованого товару не може бути визнана за вартістю, визначеною декларантом у зв`язку з наявністю розбіжностей та неточностей у поданих до митного оформлення документах та відсутності документального підтвердження визначеного рівня митної вартості товарів. 
У Волинської митниці відсутня цінова інформація про вартість ідентичних чи подібних товарів для застосування методів визначення митної вартості згідно положень статей 59-61 Митного кодексу України. У Волинської митниці відсутня цінова інформація про вартість продажу (відчуження) ідентичних чи аналогічних товарів на митній території Україна для застосування методу визначення митної вартості згідно з положеннями статті 62 Митного кодексу України.
У Волинської митниці відсутня цінова інформація про вартість товарів, наданої виробником товарів, що оцінюються, для застосування методу визначення митної вартості згідно з положеннями статті 63 Митного кодексу України. Волинська митниця володіє ціновою інформацією щодо вартості товарів, митне оформлення яких здійснено: товар 1 - на рівні 2.385 євро/кг (78538 євро/од) за МД № UА205140/2024/032462 від 14.05.2024. У разі наявності у декларанта цінової інформації для застосування методів визначення митної вартості на підставі положень статтей 59-63 Митного кодексу України, просимо повідомити для розгляду питання про можливість її використання при оцінці імпортованого товару».
Позивач не повідомив відповідача про наявність у декларанта цінової інформації для розгляду питання про можливість її використання при оцінці імпортованого товару стосовно застосування методів визначення митної вартості на підставі положень статей 59-63 Митного кодексу України.
25.07.2024 митним органом було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UA205140/2024/000214/1. Відповідно до цього рішення у зв`язку з тим, що подані декларантом документи містять розбіжності та не підтверджують усі складові митної вартості митницею згідно з положеннями ст. ст. 55,57 МК України проведено письмову консультацію щодо вибору методу визначення митної вартості товару. Згідно з цим рішенням митну вартість товару було визначено за резервним методом (відповідно до ст. 64 МК України) на рівні 78538,56 євро (замість заявлених 62500,00 євро). Підставою для коригування відповідач зазначив наявність розбіжностей у поданих документах та використав наявну у митного органу цінову інформацію щодо подібних товарів, а саме МД від 14.05.2024 № UA205140/2024/032462 із розрахунком ціни на рівні 2,385 євро/кг. 
У зв`язку з цим, того ж дня, 25.07.2024, відповідач сформував картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA205140/2024/001917, якою відмовлено у митному оформленні товару за заявленою ціною.
Не погоджуючись із цим рішенням про коригування митної вартості, але з метою завершення митного оформлення та випуску товару у вільний обіг, позивач скористався механізмом надання фінансової гарантії, передбаченим частиною 7 статті 55 Митного кодексу України. Декларант сплатив різницю між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю, визначеною декларантом, та сумою, визначеною митним органом. Після зарахування вказаних коштів товар було випущено у вільний обіг за митною декларацією від 25.07.2024 № 24UA205140046989U0. 
Також, суд встановив, що позивач у встановлений законом 80-денний строк, передбачений частиною 8 статті 55 МК України, додаткових документів не надав і своїм правом на спростування висновків митниці в адміністративному порядку не скористався.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов таких висновків.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Митний Кодекс України (далі - МК України) визначає засади організації та здійснення митної справи в Україні, регулює економічні, організаційні, правові, кадрові та соціальні аспекти діяльності митної служби України, спрямований на забезпечення захисту економічних інтересів України, створення сприятливих умов для розвитку її економіки, захисту прав та інтересів суб`єктів підприємницької діяльності та громадян, а також забезпечення додержання законодавства України з питань митної справи.
Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.
Відповідно до статті 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 50 Митного кодексу України відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів.
Відповідно до частини першої статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Частинами першою та другою статті 52 Митного кодексу України визначено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Декларант зобов`язаний: 1)заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; 2)подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.
Відповідно до частин 1-3 статті 53 Митного кодексу України, у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Відповідно до статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний:
1) здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
2) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана;
3) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування;
4) випускати у вільний обіг товари, що декларуються:
- у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю;
- у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;
- у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.
Митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право:
1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості;
2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості;
3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів;
4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску;
5) звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості;
6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.
Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Згідно зі статтею 57 Митного кодексу визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
2) другорядні:
а) за ціною договору щодо ідентичних товарів;
б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів;
в) на основі віднімання вартості;
г) на основі додавання вартості (обчислена вартість);
ґ) резервний.
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
Кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Статтею 55 Митного кодексу України встановлено порядок коригування митної вартості товарів. Відповідно до частини другої цієї статті, письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові 23.10.2020 у справі № 820/3231/16, яка врахована судом при ухваленні даного рішення, обов`язок доведення митної ціни товару лежить на позивачу. При цьому митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.
Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України (стаття 53) заборонено.
Разом з тим митний орган зобов`язаний зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі № 200/6413/20-а. 
Наведені вище положення митного законодавства зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей.
Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що при проведенні перевірки правильності розрахунку митної вартості товару, заявленої декларантом за основним методом визначення митної вартості, та відомостей, які містяться у наданих до митного оформлення документів, відповідач встановив розбіжності в документах, які були надані позивачем з митною декларацією, та ці документи не містять всіх відомостей, що підтверджують митну вартість товару. 
1. Щодо доводів стосовно місця розвантаження та витрат на навантажувальні роботи.
Суд відхиляє доводи відповідача щодо розбіжностей у визначенні місця розвантаження товару (згідно з автотранспортною накладною CMR, м. Київ та довідкою про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07, м. Луцьк). Суд наголошує, що відповідно до частини 10 статті 58 Митного кодексу України до митної вартості включаються транспортні витрати виключно до місця ввезення на митну територію України. Оскільки надана позивачем довідка підтверджує вартість перевезення до державного кордону, зазначення кінцевого пункту доставки всередині країни стосується логістики після перетину кордону, не впливає на базу оподаткування та не спростовує достовірність заявленої митної вартості. 
Також суд вважає безпідставним твердження відповідача про невключення до митної вартості товару витрат на навантажувальні/розвантажувальні роботи. Суд встановив, що згідно з умовами поставки FCA (пункт 1.2 Контракту) та змістом довідки про транспортні витрати від 18.07.2024 №18/07 зазначені роботи здійснювалися за рахунок постачальника. З огляду на це, у декларанта був відсутній обов`язок додавати вартість цих робіт до ціни договору як окрему складову витрат (у графі 21 декларації митної вартості), оскільки такі витрати покупцем фактично не понесені.
2. Щодо підтвердження заявленої ціни товару. 
Суд критично оцінює доводи позивача про надання повного пакету документів на підтвердження ціни товару, оскільки вони спростовуються дослідженими матеріалами справи. Суд встановив, що загальна вартість товару згідно з контрактом та інвойсом становить 62500,00 євро, однак під час митного оформлення декларант надав платіжну інструкцію лише на частину суми - 41 500,00 євро. Щодо решти суми у розмірі 21000,00 євро, суд з`ясував, що до митної декларації було долучено лише банківську виписку, тоді як первинний розрахунковий документ (платіжну інструкцію від 17.04.2024 №22JBKLO4) подано не було.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає, що банківська виписка є зведеним обліковим регістром, тоді як положення пункту 4 частини 2 статті 53 Митного кодексу України імперативно вимагають подання на підтвердження митної вартості саме банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару. Відсутність первинного документа позбавила митний орган можливості здійснити повний контроль, зокрема перевірити всі реквізити платежу в їх сукупності. Сам факт відображення суми у виписці не звільняє декларанта від обов`язку надати первинний документ на обґрунтовану вимогу митниці.
Суд встановив, що з метою усунення сумнівів відповідач правомірно витребував додаткові документи, однак позивач цю вимогу не виконав, повідомивши листом від 25.07.2024 про відсутність платіжної інструкції. Надання позивачем зазначеного платіжного документа виключно під час судового розгляду суд до уваги не бере, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.07.2020 у справі № 809/1557/17. Згідно з цією позицією, ненадання декларантом витребуваних документів, які могли б усунути сумніви митного органу, за відсутності об`єктивних перешкод для їх подання, є самостійною підставою для відмови у визнанні заявленої митної вартості. 
Адміністративний суд перевіряє законність рішень суб`єкта владних повноважень станом на час їх прийняття, а тому докази, які існували, але не були надані митному органу без поважних причин, не можуть бути підставою для скасування правомірного рішення.
У цій справі позивачем не наведено поважних причин, які б об`єктивно перешкоджали надати платіжну інструкцію безпосередньо під час митного оформлення або процедури консультацій. Оскільки ризик настання негативних наслідків через ненадання повного обсягу документів покладається на декларанта, суд дійшов висновку, що відсутність підтвердження повної оплати товару створила законні підстави для відмови у визнанні заявленої митної вартості відповідно до частини 6 статті 54 Митного кодексу України.
3. Щодо підтвердження транспортної складової митної вартості.
Суд відхиляє твердження позивача про надання вичерпного переліку документів на підтвердження транспортних витрат, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами справи та змістом поданих до митного оформлення документів.
Суд встановив, що згідно з відомостями графи 16 міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 15.07.2024 № 5964157 перевезення товару здійснювалося стороннім перевізником - суб`єктом господарювання «SYSTALIUK YAROSLAV»LTD. За таких умов, витрати на транспортування є сумою коштів, фактично сплачених замовником на користь перевізника за надані послуги. Відповідно, єдиними належними доказами таких витрат є договір перевезення, рахунок-фактура (інвойс) від перевізника, акт виконаних робіт та платіжні документи. Однак суд з`ясував, що жодного з цих первинних документів до митного оформлення подано не було.
Натомість декларант надав довідку про транспортні витрати від 18.07.2024 № 18/07, складену ним самостійно, та вніс відомості з неї до декларації митної вартості від 22.07.2024 (ДМВ). Надаючи правову оцінку вказаним діям, суд наголошує на невідповідності поданого документа суті господарської операції. Калькуляція транспортних витрат (довідка) за своєю економічною природою є розрахунком собівартості перевезення (витрати на паливо, амортизацію, заробітну плату водія тощо). Позивач не міг складати такий розрахунок, оскільки він не є власником транспортного засобу і не ніс зазначених витрат безпосередньо.
Крім того, суд звертає увагу на порушення декларантом нормативних вимог. Подавши Декларацію митної вартості, декларант зобов`язаний був дотримуватися Правил її заповнення, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599. Вказаний нормативно-правовий акт імперативно розмежовує способи підтвердження витрат: для стороннього перевізника - рахунок (інвойс), для власного транспорту - калькуляція (довідка). Застосування позивачем способу підтвердження, передбаченого для власного транспорту, за фактичної наявності стороннього перевізника, свідчить про декларування недостовірних відомостей щодо складу та структури митної вартості.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що декларант не надав документів, які підтверджують реальні витрати на транспортування (згідно з умовами поставки FCA), та надав відомості, що не відповідають дійсним обставинам перевезення. Відповідно до частини 6 статті 54 Митного кодексу України, це є самостійною та безумовною підставою для відмови у митному оформленні за заявленою вартістю.
4. Щодо наявності підстав для коригування митної вартості.
Суд відхиляє твердження позивача про безпідставність здійсненого коригування митної вартості з огляду на наступне.
Суд зазначає, що контроль правильності обчислення декларантом митної вартості є виключною компетенцією митних органів відповідно до статті 54 Митного кодексу України.
Суд встановив, що наявність розбіжностей, відсутність відомостей, що підтверджують числові значення транспортної складової митної вартості товарі та відомостей щодо ціни у поданих декларантом документах, створила у митного органу обґрунтовані сумніви щодо достовірності заявлених відомостей.
З метою усунення цих сумнівів та реалізації права декларанта на підтвердження заявленої вартості, відповідач, керуючись частиною 3 статті 53 МК України, направив електронне повідомлення від 25.07.2024 з вимогою надати додаткові документи. Зокрема, запитувалися: договір перевезення, банківські платіжні документи та виписки з бухгалтерської документації тощо.
У відповідь позивач листом від 25.07.2024 № 25/07/2024 повідомив про неможливість подання витребуваних документів через їх відсутність.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду (викладену в постановах від 14.07.2020 у справі № 809/1557/17) згідно з якою наявність обґрунтованих сумнівів є підставою для витребування додаткових доказів, а ненадання їх декларантом - безумовною підставою для відмови у визнанні заявленої митної вартості.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що декларант не скористався наданим законом правом спростувати сумніви органу контролю. За відсутності документів, які б усунули суперечності щодо складових митної вартості, ціни товару, у відповідача були відсутні законні підстави для застосування основного методу визначення вартості, що зумовило правомірність прийняття рішення про її коригування.
5.1. Щодо дотримання процедури вибору методу визначення митної вартості та проведення консультацій.
Суд відхиляє доводи позивача про порушення відповідачем процедури митної оцінки та безпідставне неврахування відомостей про товар при прийнятті рішення про коригування митної вартості, оскільки такі твердження спростовуються фактичними обставинами справи.
Суд виходить з того, що положення частин 3 та 4 статті 57 Митного кодексу України встановлюють імперативний обов`язок проведення консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості у разі неможливості застосування основного методу. Суд встановив, що у зв`язку з документальним непідтвердженням складових митної вартості (обставини, досліджені судом у попередніх пунктах рішення), відповідач належним чином ініціював процедуру консультацій, що підтверджується наявним у матеріалах справи електронним повідомленням від 25.07.2024.
Зі змісту вказаного повідомлення вбачається, що митний орган виконав вимоги закону та поінформував декларанта про відсутність у розпорядженні митниці цінової інформації, необхідної для застосування другорядних методів: за ціною договору щодо ідентичних або подібних товарів (статті 59, 60 МК України), а також методів на основі віднімання та додавання вартості (статті 62, 63 МК України). Водночас відповідач запропонував декларанту надати власну наявну інформацію для можливості застосування зазначених методів.
Суд констатує, що позивач, будучи учасником процедури консультацій, не скористався своїм правом на обмін інформацією та не надав додаткових відомостей, які б дозволили застосувати методи, що передують резервному.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач дотримався вимог статті 57 МК України. Процедура консультацій була проведена належним чином та охоплювала перевірку можливості застосування всіх другорядних методів, що робить подальший перехід до резервного методу юридично обґрунтованим наслідком відсутності необхідної інформації в обох сторін.
5.2. Щодо дотримання послідовності вибору методу визначення митної вартості.
Суд виходить з того, що положеннями статей 57– 64 Митного кодексу України встановлено послідовність застосування методів визначення митної вартості: кожний наступний метод використовується лише у разі неможливості застосування попереднього. Перевіривши дотримання відповідачем цієї процедури, суд встановив, що перехід від основного до резервного методу був послідовним та юридично обґрунтованим.
Щодо неможливості застосування методів за ціною договору стосовно ідентичних або подібних товарів (статті 59, 60 МК України) суд встановив відсутність необхідної інформації для їх реалізації. Імперативні вимоги частин 4 зазначених статей дозволяють брати за основу ціну лише за умови співставності комерційних умов та кількості товару. Суд з`ясував, що в ЄАІС Держмитслужби та у розпорядженні декларанта були відсутні дані про митне оформлення товарів, які б відповідали цим критеріям порівнянності у спірний період. За відсутності бази для порівняння та об`єктивної неможливості здійснити відповідні коригування, застосування цих методів було виключено.
Щодо методу на основі віднімання вартості (стаття 62 МК України) суд зазначає, що його застосування потребує наявності даних про ціну продажу оцінюваних, ідентичних або подібних товарів на митній території України. Суд встановив відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів здійснення продажу зазначеного товару в Україні у тому самому (незмінному) стані, в якому він був ввезений. Враховуючи відсутність необхідної цінової інформації на внутрішньому ринку, суд дійшов висновку про об`єктивну неможливість використання цього методу як декларантом, так і митним органом.
Стосовно методу на основі додавання вартості (стаття 63 МК України) суд враховує, що його застосування потребує інформації від виробника про вартість матеріалів та виробничі витрати. Суд встановив, що оцінюваний товар (автокран 2004 року випуску) придбано на вторинному ринку у компанії-посередника «HOMAR B.V.», а не безпосередньо у заводу-виробника «Terex-Demag». За таких обставин отримання калькуляції собівартості виробництва від нерезидента було об`єктивно неможливим, а декларант відповідних відомостей не надав.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів об`єктивну неможливість застосування методів, передбачених статтями 58– 63 МК України. За таких умов визначення митної вартості за резервним методом згідно зі статтею 64 МК України є єдиним законним наслідком відсутності передумов для застосування попередніх методів.
5.3. Щодо доводів про неврахування документів, що стосуються оцінюваного товару.
Суд відхиляє твердження позивача про неврахування відповідачем документів, що стосуються оцінюваного товару, оскільки такі доводи спростовуються фактичними обставинами справи. Суд керується положеннями статті 64 Митного кодексу України та статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (GATT 1994), ратифікованої Законом України від 10.04.2008 № 250-VI, які зобов`язують визначати митну вартість за резервним методом на основі об`єктивних даних про подібні товари, виключаючи використання довільної чи фіктивної вартості.
Суд встановив, що відомості з наданих позивачем товаросупровідних документів (контракту, інвойсу, технічного паспорта, експертного висновку) були враховані митним органом при заповненні графи 26 «Опис товарів» оскаржуваного рішення. Зафіксовані відповідачем технічні характеристики товару (« 1. Автокран самохідний на колісному ходу...») повністю узгоджуються з даними декларанта, що підтверджує факт їх належного дослідження.
Саме ці встановлені ідентифікаційні ознаки для товару 1, зазначеного у графі 26 «Опис товарів» оскаржуваного рішення, слугували підставою для пошуку митним органом релевантної цінової інформації в ЄАІС Держмитслужби. Посилання у графі 33 рішення на митну декларацію від 14.05.2024 №UA205140/2024/032462 підтверджує, що відповідач здійснив пошук співставного товару виключно за характеристиками, наведеними позивачем, що було б неможливим без урахування поданих ним документів, що стосуються оцінюваного товару.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що документи декларанта були використані відповідачем за призначенням - для ідентифікації товару та визначення джерела цінової інформації. Той факт, що ці документи не стали підставою для застосування основного методу через виявлені фінансові розбіжності, не свідчить про їх неврахування при прийнятті оскаржуваного рішення.
5.4. Щодо правомірності та обґрунтованості рішення про коригування митної вартості.
Суд перевірив оскаржуване рішення про коригування митної вартості на відповідність вимогам частини 2 статті 55 МК України та встановив наявність у ньому всіх обов`язкових реквізитів. Зокрема, у рішенні наведено обґрунтування причин невизнання заявленої вартості, зафіксовано факт проведення консультацій, дотримання послідовності вибору методу визначення митної вартості, здійснено розрахунок скоригованої вартості та зазначено джерело використаної інформації — базу даних ЄАІС Держмитслужби із посиланням на конкретну митну декларацію від 14.05.2024 № UA205140/2024/032462.
Оцінюючи правомірність використання цього джерела, суд керується положеннями частини 2 статті 64 МК України, яка імперативно встановлює, що митна вартість за резервним методом повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях.
Суд встановив, що обрана відповідачем для порівняння митна декларація від 14.05.2024 № UA205140/2024/032462 містить відомості саме про таку раніше визнану митну вартість щодо товару, який є зіставним за своїми характеристиками з оцінюваним товаром. Таким чином, використання відповідачем цінової інформації, що міститься в ЄАІС Держмитслужби, є способом реалізації вимог статті 64 МК України, а визначена вартість ґрунтується на об`єктивних даних реальної зовнішньоекономічної операції, що відповідає принципам статті VII GATT 1994.
Суд також враховує, що позивач не надав належних доказів, які б спростовували релевантність застосованої ціни або підтверджували інший рівень вартості зіставних товарів у спірний період.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є правомірним як за формою, так і за змістом, оскільки відповідає вимогам законодавства та базується на належному джерелі інформації.
6. Оцінка аргументів щодо наявності підстав для прийняття картки відмови.
Суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про скасування картки відмови в прийнятті митної декларації від 25.07.2024 № UA205140/2024/001917. 
Враховуючи висновок суду про правомірність рішення про коригування митної вартості, прийняття картки відмови митним органом є закономірним процесуальним наслідком. Суд вважає, що оскаржувана картка має похідний характер від рішення про коригування, а її формування є безальтернативним обов`язком митного органу у разі неможливості завершення митного оформлення за умовами, заявленими в первинній декларації.
Суд встановив, що за формою та змістом оскаржувана картка відповідає вимогам Митного кодексу України та Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 631. Документ містить вичерпний перелік підстав відмови в прийнятті митної декларації, роз`яснення вимог, виконання яких забезпечує можливість митного оформлення, а також інформацію про порядок оскарження.
Суд також враховує, що з метою завершення митних формальностей позивач скористався механізмом випуску товарів у вільний обіг під фінансову гарантію відповідно до частини 7 статті 55 МК України. Водночас суд констатує, що декларант не реалізував своє право, передбачене частиною 8 статті 55 МК України, та не надав митному органу додаткові документи для підтвердження заявленої вартості протягом 80 днів з дня випуску товарів.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана картка відмови прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. Оскільки доводи позивача про протиправність картки є похідними від незгоди з коригуванням митної вартості, законність якого встановлена судом, підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Суд, оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, перевірив оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку, що рішення Волинської митниці про коригування митної вартості та картка відмови в прийнятті митної декларації відповідають принципам адміністративного судочинства з огляду на наступне.
Суд встановив, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені статтями 53, 54, 55, 64 Митного кодексу України. Фактичною підставою для прийняття рішень стало встановлення документальних розбіжностей щодо транспортних витрат та неповноти відомостей про оплату товару. Процедура прийняття рішення, включаючи проведення консультацій та послідовний вибір методу оцінки, відповідала вимогам закону. 
Суд вважає, що висновки митного органу ґрунтуються на всебічній оцінці всіх істотних обставин справи. Сумніви відповідача були об`єктивними, оскільки підтверджувалися конкретними фактами: невідповідністю даних про транспортні витрати перевізника у накладній CMR та довідці про транспортні витрати, а також відсутністю платіжного документа на значну частину вартості товару (21000,00 євро).
Суд перевірив дотримання відповідачем необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване рішення. Дії митниці спрямовані на забезпечення достовірності декларування та повного справляння податків до Державного бюджету.
За умов ненадання декларантом документів, що усувають розбіжності, у митного органу був відсутній альтернативний варіант поведінки. Відповідач був зобов`язаний діяти відповідно до імперативних приписів частини 6 статті 54 МК України (відмовити у визнанні вартості).
Суспільний інтерес щодо забезпечення рівних умов оподаткування переважає індивідуальні майнові обтяження позивача. Суд враховує, що позивач мав реальну можливість уникнути цих наслідків шляхом надання повного пакета документів, однак не скористався нею.
Матеріали справи не містять доказів упередженого ставлення посадових осіб відповідача до позивача. Оскаржувані рішення прийнято виключно на підставі аналізу документів та результатів звернення до бази даних ЄАІС Держмитслужби.
Суд враховує положення частини 2 статті 77 КАС України, згідно з якою обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Водночас, суд наголошує, що згідно з частиною 2 статті 52 Митного кодексу України, саме декларант несе відповідальність за достовірність відомостей, зазначених у митній декларації. У цій справі суд констатує, що митний орган виконав свій процесуальний обов`язок, навівши переконливі докази наявності розбіжностей у поданих документах. Натомість позивач не надав належних доказів для усунення цих розбіжностей. Таким чином, відповідач довів наявність обґрунтованих сумнівів, тоді як позивач не виконав свій обов`язок щодо їх спростування.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Волинська митниця довела правомірність своїх рішень. Оскаржувані акти прийняті відповідно до вимог частини 2 статті 2 КАС України, є законними та обґрунтованими, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
З огляду на викладене, суд констатує, що оскаржувані рішення: рішення про коригування митної вартості товарів від 25.07.2024 № UA205140/2024/000214/1 та картка відмови від 25.07.2024 № UA205140/2024/001917 прийняті відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вони відповідають критеріям правомірності, встановленим частиною 2 статті 2 КАС України, та не порушують прав позивача.
Ураховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Волинської митниці про визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів та картки відмови слід відмовити повністю.
Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Керуючись статтями 2-3, 5-15, 72-77, 90, 122, 132, 139, 242-246, 250-251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.
Відомості про сторін та інших учасників справи: 
позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 );
відповідач: Волинська митниця (ідентифікаційний код 43958385, місцезнаходження: 44350, Волинська область, село Римачі, вулиця Призалізнична, будинок 13).
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Білоус А.Ю.