ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

27 січня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/8637/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника – адвоката Дудка Ігоря Олександровича (далі – представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), яким просить суд:
1) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 2024 року по 2025 року (включно) без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення;
2) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2024 року по 2025 року (включно), обчисливши її розмір з урахуванням сум індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та із урахуванням раніше виплачених сум;
3) визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення;
4) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» разову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки, обчисливши її розмір з урахуванням сум індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та із урахуванням раніше виплачених сум;
5) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 оподаткувати нараховану суму належного грошового забезпечення за ставкою військового збору 1,5%;
6) зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію на відповідний рахунок.
В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що відповідачем при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, допомоги для вирішення соціально-побутових питань, підйомної допомоги за 2024-2025 роки, не враховувалась індексація грошового забезпечення. Такі дії відповідача позивач уважає протиправними та просить позов задовольнити повністю.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
12 листопада 2025 року представником відповідача, через систему «Електронний суд», подано відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач вказав, що позивач не звертався до командира військової частини з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2024 та 2025 роки, у зв`язку з чим у військової частини були відсутні правові підстави для нарахування та виплати такої допомоги. Факт невиплати підтверджується даними карток особового рахунку позивача за відповідні роки, з яких убачається, що зазначена допомога йому не нараховувалась і не виплачувалась.
Відповідач також послався на положення Розділу ХХІV Порядку виплати грошового забезпечення, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, відповідно до яких матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається один раз на рік на підставі рапорту військовослужбовця та відповідного наказу командира. За відсутності такого рапорту, як зазначено у відзиві, обов`язок щодо виплати матеріальної допомоги у відповідача не виникає, а отже, вимоги про її перерахунок, у тому числі з урахуванням індексації, є безпідставними.
Окремо у відзиві викладено позицію відповідача щодо позовних вимог про перерахунок та виплату грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпусток з урахуванням індексації. Відповідач наголосив, що правова природа зазначених виплат та індексації є різною. Посилаючись на положення статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанову Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 та Порядок №260, відповідач зазначив, що склад грошового забезпечення військовослужбовців є чітко визначеним і включає основні, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види грошового забезпечення, при цьому індексація не віднесена законодавством до жодної зі складових грошового забезпечення.
У відзиві підкреслено, що Порядком №260 вичерпно врегульовано механізм обчислення грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні відпусток, і серед складових, з яких здійснюється відповідний розрахунок, індексація грошового забезпечення не передбачена. Водночас індексація, відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», має компенсаційний характер, застосовується за наявності визначених законом підстав та не є постійною складовою доходу. З огляду на це відповідач дійшов висновку, що вимоги позивача про зобов`язання військової частини здійснити перерахунок і виплату зазначених видів грошового забезпечення з урахуванням індексації не ґрунтуються на вимогах законодавства та не підлягають задоволенню.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 2023 по 2025 рік. Наказом командира військової частини від 07.05.2023 №128 його було зараховано до списків особового складу, а наказом від 11.08.2025 №222 виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку із припиненням проходження служби. Позивач вказує, що під час проходження військової служби він перебував у публічно-правових відносинах із відповідачем як суб`єктом владних повноважень, а тому спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Обґрунтовуючи право на судовий захист, позивач послався на статті 3, 17, 43, 55 та частину другу статті 19 Конституції України, якими гарантовано право на соціальний захист, своєчасне отримання винагороди за працю та право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Також у позові зазначено, що відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав і свобод фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, а юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких органів.
Позивач наголосив, що правові та соціальні гарантії військовослужбовців визначені, зокрема, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно зі статтею 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення військовослужбовців складається з основних, щомісячних додаткових та одноразових додаткових видів грошового забезпечення і підлягає обов`язковій індексації відповідно до закону. У зв`язку з цим позивач вважає, що Відповідач був зобов`язаний здійснювати нарахування та виплату всіх належних йому видів грошового забезпечення з урахуванням індексації.
Крім того, у позові зазначено, що індексація грошового забезпечення має систематичний характер і спрямована на збереження купівельної спроможності доходів військовослужбовців, що підтверджується положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», постанови Кабінету Міністрів України №1078 та усталеною судовою практикою Верховного Суду. Посилаючись на численні правові висновки Верховного Суду, позивач зазначив, що індексація є складовою грошового забезпечення та підлягає врахуванню при обчисленні одноразових і щомісячних виплат, а також компенсацій, у тому числі у разі їх несвоєчасної виплати, що і стало підставою для звернення до суду з метою захисту порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдина система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначені та врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII в редакції на час спірних відносин).
Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно з п. 1 ст. 10-1 №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктом 1 розділу XXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Приписами п. 1 розділу XXIV Порядку №260 встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно абз. 1 п. 1. Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, у разі переїзду військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, та тих, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням на навчання до вищих військових навчальних закладів, вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи (далі - військові навчальні заклади), та військових коледжів або навчальних центрів (навчальних підрозділів), термін навчання в яких становить шість місяців і більше, без збереження посади за попереднім місцем служби або у зв`язку з передислокацією військової частини (підрозділу військової частини), установи, організації (далі - військова частина) їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена його сім`ї, який переїхав з ним на нове місце військової служби;
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 3 липня 1991 року №1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1282-XII).
Статтею 1 Закону №1282-XII встановлено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року (далі - Порядок №1078).
Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до законодавчого визначення індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, яка спрямована на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Враховуючи те, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, суд вважає, що механізм індексації має універсальний характер.
У свою чергу, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
При вирішенні питання щодо індексації слід субсидіарно застосовувати положення спеціальних законів щодо механізму проведення індексації, її мети та правової природи (суті), зокрема, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення.
Субсидіарне застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для правового висновку, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг.
Правова позиція стосовно систематичного та постійного характеру виплати індексації наведена у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №638/9697/17, від 30.12.2020 у справі №359/8843/16-а.
Таким чином, індексація грошового забезпечення входить до складу місячного грошового забезпечення, з якого здійснюється розрахунок грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої у 2024-2025 роках.
Як вбачається із матеріалів справи (довідки про щомісячний розмір грошового забезпечення позивача з 07.05.2023 по 24.01.2025) та не заперечується відповідачем, позивачу виплачувалась індексація грошового забезпечення у період з серпня 2024 по грудень 2024 та в період з липня 2025 по серпень 2025 рік, проте, грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2024-2025 роки, а також разової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки була виплачена без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового.
Таким чином, неврахування відповідачем при розрахунку грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, разової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки індексації грошового забезпечення, призвело до отримання позивачем вказаних допомог у меншому розмірі, ніж це передбачено законодавством, а тому позовні вимоги у цій частині позову підлягають задоволенню.
Суд також враховує, що відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
З огляду на викладене, вимоги позивача про проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 15.01.2004 №44, підлягає задоволенню.

Щодо компенсації втрати частини доходів.
За змістом абзацу 7 пункту 4 Порядку №1078, у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян, проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі Закон №2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Так, стаття 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050) визначає, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону №2050 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошові забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші.
У статті 3 Закону №2050 зазначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону України №2050, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону №2050, Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159, відповідно до пункту 2 якого, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в пункті 3 Порядку №159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в т. ч. сума індексації грошових доходів громадян.
Згідно з пунктом 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
З системного аналізу правових норм слід зробити висновок, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Використане у статті 3 Закону №2050 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 у справі №21-518а14, від 11.07.2017 у справі №21-2003а16, Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі №522/5664/17, від 21.06.2018 у справі №523/1124/17, від 03.07.2018 у справі №521/940/17, від 05.10.2018 у справі №127/829/17, від 12.02.2019 у справі №814/1428/18, від 08.08.2019 у справі №638/19990/16-а.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статті 1-3 Закону №2050, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Зважаючи на наведене вище правове регулювання суд дійшов висновку, що позивач має право також і на отримання компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 2024-2025 роки, а також разової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки у належних розмірах, а тому позовні вимоги позивача у цій частині позову є обґрунтованими та належать до задоволення.

Щодо здійснення перерахунку та виплати за рахунок бюджетних асигнувань за кодом економічної класифікації видатків бюджету 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».
Відповідно до п. 1.1. Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 №333 (далі Інструкція №333), економічна класифікація видатків бюджету призначена для розмежування видатків бюджетних установ та одержувачів бюджетних коштів за економічними характеристиками операцій, які здійснюються відповідно до функцій держави та місцевого самоврядування. Економічна класифікація видатків бюджету забезпечує єдиний підхід до всіх учасників бюджетного процесу з точки зору виконання бюджету.
Пунктом 2.1.1.2. Інструкції №333 визначено Код 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»: 1) грошове утримання (забезпечення) військовослужбовців, осіб, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу, у тому числі основні та додаткові види виплат; 2) заохочення, передбачені законодавством; 3) відшкодування податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, співробітниками Служби судової охорони та особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, згідно із законодавством.
Разом з тим, п. 2.6. Інструкції №333 передбачено Код 2800 «Інші поточні видатки».
За цим кодом здійснюються видатки, які не пов`язані з придбанням товарів та послуг установами, у тому числі: 9) виконання судових рішень (як у безспірному, так і добровільному порядку незалежно від економічної суті платежу).
Отже виконання судових рішень здійснюється за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки», оскільки КЕКВ 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» має інше цільове призначення.
Твердження позивача, що невиплата грошового забезпечення за належним кодом економічної класифікації видатків (КЕКВ 2112) унеможливлює належне подання податкової та соціальної звітності (зокрема додатка Д1 до податкового розрахунку), також не відповідає дійсності. Звітність за виконаними на користь фізичних осіб рішеннями судів, зокрема про перерахування (сплата) податку на доходи фізичних осіб, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування тощо, відповідачем встановленим порядком подається до відповідних державних реєстрів, в тому числі й до Реєстру застрахованих осіб, така інформація присутня у системі Пенсійного фонду України.
За наведених обставин, заявлена позивачем вимога в цій частині позову задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру в частині оподаткування нарахованих сум військовим збором, то суд зауважує, що сплата податків і зборів із нарахованих доходів встановлена податковим законодавством та є обов`язком роботодавця в силу закону. При цьому, станом на час вирішення даного спору по суті, доказів того, що такий обов`язок відповідачем не буде виконаний, суду не надано і судом не встановлено. Суд вважає, що така вимога станом на час розгляду справи, є передчасною, тому задоволенню не підлягає.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.1 ст.72 КАС України, доказами у справі є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача – суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову. 
Підсумовуючи вищевикладене в його сукупності, доводи позивача частково відповідають обставинам справи, тому позовні вимоги належать до часткового задоволення.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 2024 року по 2025 року (включно) без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за період з 2024 року по 2025 року (включно), обчисливши її розмір з урахуванням сум індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та із урахуванням раніше виплачених сум.
4. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 , щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 разової грошової допомоги при звільненні та грошової компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. 
5. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки, обчисливши її розмір з урахуванням сум індексації грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 та із урахуванням раніше виплачених сум;
6. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію на відповідний рахунок.
7. В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець