Номер провадження: 22-ц/813/69/25 
Справа № 522/17226/15-ц
Головуючий у першій інстанції Тарасов А.В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.12.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Вадовської Л.М.,
                       Комлевої О.С., 
               за участю:
               секретаря                Чеботар А.Г.,
               відповідача                 ОСОБА_1 ,
               представника         ОСОБА_1 – адвоката Гун О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Тарасова А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , третя особа: Одеська міська рада, ОСОБА_13 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, 
      встановив:

19.08.2015 року Одеська міська рада (далі – ОМР) звернулася до суду з позовом про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_14 , правонаступниками якої є ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , підвального приміщення, площею 68,76 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що 28.01.1995 року ОСОБА_14 , правонаступниками якої є ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,3 кв.м. Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації виконкому О від 15.08.1999 року №1010 затверджено реконструкцію спірної квартири, та видане свідоцтво про право власності на спірну квартиру, вже площею 154,5 кв.м., тобто з урахуванням спірного підвального приміщення. 
08.09.2006 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради (далі - ПРА ОМР) видала розпорядження №2213 «Про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири під нежитлове приміщення клубу-кафе від 18.09.2006 року №550», на підставі чого відповідачу було видане свідоцтво про право власності від 18.09.2006 року. 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 21.02.2013 року вказане розпорядження ПМР ОМР від 08.09.2006 року було визнано протиправним та скасовано, а рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2014 року було скасоване відповідне свідоцтво про право власності від 18.09.2006 року. На підставі вищезазначеного, ОМР просила позовну заяву задовольнити.
28.12.2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_14 , правонаступниками якої є ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , про витребування майна із чужого володіння.
Ухвалами від 28.12.2015 року вказані позовні заяви були об`єднанні в одне провадження, а позовна заява ОМР була залишена без розгляду (т.2, а.с.12-14).

28.12.2015 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , уточнили позовні вимоги (т.2, а.с.1-4), у зв`язку з чим, звернулись до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , та згідно останньої редакції позовних вимог від 11.07.2017 року (т.3, а.с.1-4), просили усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом витребування у відповідачів на користь позивачів підвального приміщення, площею 78,6 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів із вказаного приміщення. Крім того, просили зобов`язати відповідачів забезпечити доступ до підвального приміщення, шляхом відновлення входу до належного їм приміщення. 

Позовна заява була обґрунтована тим, що судовими рішення було скасовано розпорядження, на підставі якого було видано Свідоцтво про право власності ОСОБА_14 . Крім того, зазначили, що є власниками квартир у вказаному багатоквартирному будинку, тому, допоміжне приміщення підвалу, в силу приписів законодавства, належить їм на праві спільної власності. Посилаючись на те, що відповідачі користуються вказаним приміщенням без належних правових підстав, просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2017 року у задоволенні позову було відмовлено (т.3, а.с.138-141).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , діюча в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с.145-148).
В поясненнях на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_16 вважає апеляційну скаргу обґрунтованою та просить її задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати, прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог (т.3, а.с.209-212).
Постановою Одеського апеляційного суду від 13.11.20219 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 було задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.11.2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , треті особи: ОМР, ОСОБА_13 , Департамент комунальної власності ОМР, про усунення перешкод в користуванні власністю, задоволено (т.4, а.с.164-178).
Разом з тим, постановою Верховного Суду від 27.05.2020 року постанову Одеського апеляційного суду від 13.11.2019 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.5, а.с.147-151).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи визначено склад суду: головуючий суддя Сегеда С.М., судді: Гірняк Л.А., Комлева О.С. (т.5, а.с.154).
У зв`язку з перебуванням суддів Гірняк Л.А., Комлевої О.С. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи судді Гірняк Л.А, Комлева О.С. були замінені на суддів Заїкіна А.П., Погорєлову С.О. (т.6, а.с.95).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2022 року провадження у справі було зупинено у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 (т.6, а.с.168-110).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23.06.2023 року суддя Погорєлова С.О. була замінена на суддю Громіка Р.Д. (т.6, а.с.227).
Ухвалою суду від 13.09.2023 року було залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його правонаступника ОСОБА_6 (т.7, а.с.3).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.11.2023 року було задоволено заяву судді Громіка Р.Д. про самовідвід (т.7, а.с.34-35).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 22.11.2023 року суддя Громік Р.Д. був замінений на суддю Карташова О.Ю. (т.7, а.с.39).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2024 року у справі було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу (т.8, а.с.66-70).
16.07.2025 року висновок судового експерта разом зі справою надійшли на адресу Одеського апеляційного суду (т.8, а.с.154).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2025 року судді Карташов О.Ю. та Заїкін А.П. були замінені на суддів Вадовську Л.М. та Комлеву О.С. (т.8, а.с.174). 

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_1 – адвоката Гун О.В., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.8, а.с.214-236).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 
На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час більш ніж п`ять років, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірне підвальне приміщення, площею 78,6 кв. м, що розташоване у будинку АДРЕСА_1 належало ОСОБА_17 , а на теперішній час спадкоємцям – відповідачам у справі, на підставі розпорядження Жовтневої районної адміністрації м. Одеси від 15 жовтня 1999 року № 1010, яким була затверджена реконструкція квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 154 кв. м, з видачею свідоцтва про право власності на цю квартиру. Скасування розпорядження ПРА ОМР від 08 вересня 2006 року та виданого на його підставі Свідоцтва від 18 вересня 2006 року про право власності не є підставою для позбавлення відповідачів права власності на підвальне приміщення (т.3, а.с.138-141).
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , на праві власності належать відповідно квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 .
Відповідно до свідоцтва № 75 ОСОБА_18 , правонаступниками якої є ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , була власником кв.  АДРЕСА_2 . 
Згідно виписки з рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів № 806 від 30.11.1995 року, було затверджено реконструкцію кв. АДРЕСА_2 , з використанням підвального приміщення, площею 68,76 кв.м.
Розпорядженням № 943 від 17.09.1999 року  було затверджено  рішення міжвідомчої комісії  про можливість реконструкції вказаного приміщення. 
Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації № 1010 від 15.08.1999 року постановлено вважати загальну площу кватири – 154 кв.м.  
На підставі вищезазначених документів, 15.10.1999 року ОСОБА_18 , правонаступниками якої є ОСОБА_11 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , Жовтневою районною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 , за реєстровим № 1010.  Вказане свідоцтво було зареєстроване у КП «ОМБТІ та РОН» за № 79 доп – стр 93 кн289У, що підтверджується відповідним записом у свідоцтві. 
Згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2010 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21.07.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.11.2011 року, у справі № 2-1161/10 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_19 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_9 до ВК ОМР, ОМР, ОСОБА_14 , ОСОБА_1 , у тому числі, про визнання незаконним розпорядження Жовтневої районної адміністрації м. Одеси № 943 від 17.09.1999 року та № 1010 від 15.10.1999 року; визнання недійсним свідоцтва про право власності на кв. АДРЕСА_2 від 17.09.1999 року № 0038832, яке видане Жовтневою районною адміністрацією м. Одеси; визнання недійсним свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 18.09.2006 року та договір купівлі-продажу від 27.09.2004 року на нежитлове приміщення 1-го поверху під № 504, площею 4,4 кв.м., розташоване за вказаною адресою. 
Крім того, вказаними судовими рішеннями було встановлено, що власником спірного нежитлового приміщення на час відчуження у 2004 році була територіальна громада м. Одеси, в особі ОМР, а також те, що у вказаному підвальному приміщенні інженерні комунікації житлового будинку не проходять, а тому дане підвальне приміщення не є допоміжним і відноситься до нежитлових приміщень (т.1, а.с.67-72). 
З матеріалів справи також вбачається, що 08.09.2006 року ПРА ОМР видала розпорядження № 2213 «Про прийняття в експлуатацію реконструйованої квартири під нежитлове приміщення клубу-кафе від 18.09.2006 року № 550», на підставі чого ОСОБА_14 було видане свідоцтво про право власності від 18.09.2006 року на приміщення. 

Згідно з протоколом першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична  або  юридична  особа  має право мирно володіти своїм майном.  Ніхто не  може  бути  позбавлений  своєї  власності інакше  як  в  інтересах  суспільства  і  на умовах,  передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Главою 25 ЦК України, передбачені підстави для припинення права власності. 
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Позивачами – апелянтами у справі не наведено  та необґрунтовано, на якій підставі слід вважати відповідачів такими,  що  не набули право власності на підвальне приміщення на підставі спадкування, а спадкодавця ОСОБА_14 , такою що не  набула право власності на приміщення, на підставі виданого в 1999 році свідоцтва. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові із тих підстав, що за умови набуття у власність спірного приміщення ОСОБА_14 у 1999 році та відсутності судових рішень щодо припинення чи позбавлення останньої права власності у встановленому законом порядку, а відповідачі, які є правонаступниками після смерті ОСОБА_14 , є власниками спірного приміщення у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі представник апелянтів зазначає, що позивачі, набувши право власності на квартири, які належать останнім на праві власності та знаходяться у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , одночасно стали співвласниками й всіх допоміжних приміщень вказаного будинку, у тому числі, спірного підвального приміщення.
Разом з тим, в матеріалах справи міститься висновок експерта № 18-3008 від 26.07.2019 року, відповідно до якого у підвальному приміщенні площею 78,6 кв.м. багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 розташована система водовідведення, відкрите прокладання загальнобудинкових інженерних мереж водопостачання, водовідводу (каналізації), газопостачання відсутнє, та враховуючи наведене у дослідницькій частині висновку, підвальне приміщення площею 78,6 кв.м., розташоване у буд. АДРЕСА_1 є допоміжним  приміщенням житлового будинку (т.4, а.с.109-118).
Проте, згідно висновку експертизи № 51-08-31-0006.19 від 25.11.2019 року приміщення підвалу не є допоміжною площею для багатоквартирного будинку та згідно з додатком 5 ДБН В 2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення. Зміна № 4» відноситься до категорії нежитлових приміщень (т.5, а.с.102-107).

Зважаючи на те, що експертний висновок від 26.07.2019 року відрізняється від експертного висновку від 25.11.2019 року, ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.03.2024 року було призначено повторну будівельно-технічну експертизу та згідно висновку експерта від 30.06.2025 року № 24-2067 було встановлено, що загальні будівельні комунікації житлового будинку АДРЕСА_1 у підвалі приміщення № 550 відсутні, що також підтверджується схемою за підписом директора КП «ЖКС «Порто-Франківський» та висновком Одеського відділення науково-виробничого центру «ЕКОСТРОЙ» Інженерної Академії України від 30.11.2007 року.
Також зазначеним експертним висновком було встановлено, що підвал приміщення № 550 у житловому будинку АДРЕСА_1 відноситься до нежитлового приміщення, що також підтверджується схемою за підписом директора КП «ЖКС «Порто-Франківський», висновком Одеського відділення науково-виробничого центру «ЕКОСТРОЙ» Інженерної Академії України від 30.11.2007 року, письмовими поясненнями Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (т.8, а.с.156-165).

Таким чином, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, у їх сукупності, у тому числі висновки експертів, колегія суддів приходить до висновку, що спірне підвальне приміщення є нежитловим приміщенням та не відноситься до допоміжного приміщення буд.   АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що спірне підвальне приміщення, власниками якого є відповідачі, не відноситься до допоміжного приміщення зазначеного будинку, відсутні підстави вважати, що відповідачами було порушено право позивачів, як співвласників спірного приміщення. 

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
                                               ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 ,  ОСОБА_9 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 рокузалишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 12.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.М. Вадовська

О.С. Комлева