Справа № 127/24218/25
Провадження № 22-ц/801/240/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року	Справа № 127/24218/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, що продовжує навчання,
Рішення ухвалив суддя Горбатюк В. В.
Рішення ухвалено без виклику сторін у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 06 листопада 2025 року,

Встановив:

01 серпня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дочку, що продовжує навчання, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 листопада 2005 року, який був розірваний рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 березня 2024 року.
Від шлюбу мають двоє дітей: дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Діти проживають разом із нею. Донька навчається у Відокремленому структурному підрозділі Вінницькому фаховому коледжі будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури на 4 курсі в групі 48А-2 за освітньо-професійною програмою «Архітектура та містобудування» на денній формі навчання за державним замовленням з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року, що підтверджується довідкою цього навчального закладу № 386/25 від 21 липня 2025 року.
Матеріальне утримання доньки забезпечує вона у міру своїх можливостей. Окрім доньки на її утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_4 .
У зв`язку із продовженням навчання доньки витрати на її утримання стали більшими, оскільки необхідним є придбання канцелярських товарів і підручників, витрати на проїзд тощо. Її фінансовий стан не дозволяє повноцінно утримувати дітей самостійно, тому вона звернулася до суду із даним позовом про стягнення аліментів на утримання доньки.
Відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу (сплачувати аліменти) на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, але не виконує такого обов`язку.
Відповідач перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , а на даний час згідно наказу № 266 від 09 квітня 2025 року призначений головним спеціалістом відділу ВЧ НОМЕР_2 . Тобто відповідач працевлаштований, має дохід та може сплачувати аліменти на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, проте не здійснює такого у добровільному порядку.
Окрім їхніх двох спільних дітей, інших дітей, які б потребували утримання, у відповідача немає.
З огляду на такі обставини, стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки у заявленому розмірі є прийнятним як для стягувача так і для платника, тому, з урахуванням уточнення до позовної заяви від 01 серпня 2025 року, позивач просила стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до моменту припинення навчання, але не довше ніж до досягнення нею 23-х річного віку. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 01 серпня 2025 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 968,96 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на неповне і не всебічне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ґрунтуючись лише на твердженнях позивача; на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача на його користь 50 % витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в тому числі без його повідомлення про дату, час і місце розгляду справи; він не отримував судових повісток і копії позовної заяви, що позбавило його можливості надати пояснення і докази та реалізувати право на участь у процесі, гарантоване статтями 43 і 49 ЦПК України.
Суд першої інстанції розглянув справу без належного з`ясування правового статусу дитини, без дослідження реальних доходів, потреб дитини та вже існуючих зобов`язань відповідача та без дотримання вимог ст. 12, 43, 49 ЦПК України щодо змагальності та рівності сторін, що є підставою для скасування рішення.
Суд ухвалив рішення без всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин, виключно на підставі тверджень позивача.
Так судом не враховано, що після розлучення він продовжував проживати разом із позивачем, сином і донькою (яка проживала разом з ними до квітня 2025 року) в одній квартиру, що належить його батькам. Він постійно брав участь у фінансовому забезпеченні дітей, зокрема, здійснював витрати на їхні побутові потреби, харчування, лікування та інші витрати, пов`язані з їх утриманням. Крім того сплачує аліменти на користь колишньої дружини на утримання їх малолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки доходу. Із квітня 2025 року донька ОСОБА_3 проживає окремо. Вона суміщає навчання із підприємницькою діяльністю та офіційно працевлаштована (працює продавцем в магазині). 
Він на постійній основі здійснює переказ коштів на картковий рахунок дочки, купує речі, необхідні для побуту та навчання, частково сплачує за заняття спортом. Перебуваючи у службових відрядженнях, залишав доньці доступ до своєї банківської картки для здійснення розрахунків у магазинах і вирішення поточних потреб.
У посвідченій 02 грудня 2025 року нотаріально заяві донька ОСОБА_3 підтверджує його слова і зазначає, що він виконує свої фінансові зобов`язання щодо її утримання і додатково не потребує примусового стягнення аліментів на її користь.
Враховуючи, що з відповідача на користь позивача уже стягуються аліменти на одну дитину у розмірі 1/4 частки доходу, згідно судового наказу № 127/24215/25 від 11 серпня 2025 року, встановлення додаткових аліментів на іншу дитину у тому ж розмірі приводить до перевищення максимально допустимого розміру утримань та суперечить ст. 183 СК України (1/3 на двох дітей).
Відповідно до частини 1 статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
У зв`язку з цим подане 16 грудня 2025 року відповідачем ОСОБА_1 доповнення до апеляційної скарги, не приймається, оскільки строк на апеляційне оскарження рішення суду закінчився 06 грудня 2025 року (розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, 06 листопада 2025 року складено повний текст судового рішення), про інші строки відповідачем в доповненні до апеляційної скарги не зазначено. 
Позивач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що відповідно до статті 128 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки йому надходило сповіщення на електронну пошту та в Єдиний портал державних послуг «Дія». Правом на подання відзиву на позовну заяву він не скористався. З дня подачі позову - 1 серпня 2025 року, відповідач у службових відрядженнях не перебував, а проходив службу за місцем постійної дислокації військової частини НОМЕР_3 у АДРЕСА_1 . Додані до апеляційної скарги докази подані до суду поза межами строків, встановлених процесуальним законодавством, тому до розгляду не повинні прийматися. Станом на дату подання позовної заяви відповідач добровільно матеріальну допомогу доньці, яка продовжує навчання, не надавав. Відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, що здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе так і дітей. Нотаріально посвідчена заява доньки була підписана нею не внаслідок вільного та усвідомленого волевиявлення, а під впливом сильного морального тиску з боку батька. Відповідач фактично змусив дочку до підписання заяви, погрожуючи припиненням будь-яких родинних стосунків у разі відмови від її підписання. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін та стягнути на її користь судові витрати. Також просить відмовити у стягненні витрат, пов`язаних із розглядом справи, оскільки вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами і є значно завищеним, зважаючи на характер спору та обсяг опрацьованого матеріалу для підготовки даної позовної заяви, значення справи для сторін, витрачений адвокатом час, неспіврозмірність у порівняні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї та приймає докази, які не були подані до суду першої інстанції, лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а також не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у цивільній справі № 127/39841/23 від 07 березня 2024 року між сторонами розірвано шлюб, що був зареєстрований 12 листопада 2005 року (а. с. 9).
У шлюбі в сторін народилося двоє дітей.
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 07 березня 2007 року, актовий запис № 13 (а. с. 11).
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: батько ОСОБА_1 та мати ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 16 серпня 2016 року, актовий запис № 3055 (а. с. 10).
Згідно довідки Відокремленого структурного підрозділу Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури № 386/25 від 21 липня 2025 року, ОСОБА_3 навчається на ІV курсі в групі 48А-2 за освітньо-професійною програмою архітектура та містобудування на денній формі навчання за державним замовленням з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року. Термін навчання на 1 семестрі з 01 вересня 2025 року по 31 грудня 2025 року. Наказ про переведення студентів на наступний курс від 02 липня 2025 року № 89КП (С-ТР) (а. с. 14).
Згідно довідки № 350/154/1/1022 від 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 (а. с. 15).
Довідка № 348 від 21 серпня 2025 року, що видана військовою частиною НОМЕР_3 , свідчить про те, що ОСОБА_1 отримував постійно щомісячний дохід у вигляді грошового забезпечення за період з квітня 2025 року по липень 2025 року включно (а. с. 35).
До апеляційної скарги відповідач додав квитанції за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2025 року: про сплату аліментів на користь ОСОБА_2 в сумі 8320,00 грн. і переведення 18 серпня 2025 року суми 900,00 грн. отримувачу: 5355280027000591 (а. с. 52); 30 червня 2025 року і 07 липня 2025 року переведення цьому ж отримувачу суми по 1500,00 грн. (а. с. 53); 14 липня 2025 року і 29 липня 2025 року - по 1500,00 грн. (а. с. 54); 05 серпня 2025 року і 11 серпня 2025 року - по 1500,00 грн. (а. с. 55); 27 серпня 2025 року і 01 вересня 2025 року - по 1500,00 грн. батьківської допомоги (а. с. 56); 08 вересня 2025 року і 16 вересня 2025 року - по 1500,00 грн. батьківської допомоги (а. с. 57); 30 вересня 2025 року і 07 жовтня 2025 року - по 1500,00 грн. батьківської допомоги (а. с. 58); 13 жовтня 2025 року і 27 жовтня 2025 року - по 1500,00 грн. батьківської допомоги (а. с. 59); 03 листопада 2025 року і 10 листопада 2025 року - по 1500,00 грн. (а. с. 60); 17 листопада 2025 року і 24 листопада 2025 року - по 1500,00 грн. (а. с. 61); довідку по кредитах клієнта ОСОБА_1 та квитанцію по оплату ним кредиту, проведену 19 травня 2025 року, у зв`язку з чим кредит закритий 20 травня 2025 року (а. с. 62); квитанцію про переказ особистих коштів ОСОБА_1 одержувачу НОМЕР_6 в сумі 1500,00 грн. 22 липня 2025 року і чек АТ КБ «Приватбанк» про оплату 200,00 грн. за спорт фітнес клубу (а. с. 63).
Також відповідач надав заяву ОСОБА_3 від 02 грудня 2025 року, посвідчену приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Копаничук Я. Ю. 02 грудня 2025 року, якою повідомила наступне: «Після розлучення її батьків з березня 2024 року, її батько проживав і надалі з ними в одній квартирі та продовжував фінансово забезпечувати побутові та інші питання членів родини (своїх дітей). Коли він був у відрядженні він залишав їй доступ до своєї банківської картки, якою вона могла розраховуватися в магазинах. З квітня 2025 року проживає окремо від батьків. Суміщає навчання з веденням підприємницької діяльності. Батько ОСОБА_1 надає необхідну фінансову допомогу. Зокрема на постійній основі здійснює переказ коштів на її карткових рахунок, частково сплачує тренування у фітнес клубі та в разі потреби купує їй речі необхідні для побуту та навчання. Вона вважає, що батько виконує свої фінансові зобов`язання щодо її утримання. Допомога, яка надається є достатньою і не потребує примусового стягнення аліментів на її користь. Вона підтверджує, що батько продовжує утримувати її добровільно та в обсязі, відповідно до її потреб (а. с. 64).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на період навчання повнолітньої дочки в розмірі 1/4 всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач проживає окремо від дітей, доказів неможливості надання матеріальної допомоги доньці, що продовжує навчання, не надав, і таку допомогу він має можливість та зобов`язаний надавати; розмір аліментів має бути необхідним й достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, оцінивши при цьому, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних у справі, в їх сукупності. 
Апеляційний суд вважає такий висновок правильним.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає не обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Отже, Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пункті 20 постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно вимог частин 1 - 3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або у твердій грошовій сумі.
Правовідносини обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного Кодексу України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України).
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд дійшов висновків, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Колегія суддів вважає встановленим той факт, що у зв`язку із навчанням ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги, яку мають їй надавати батьки. 
Матеріалами справи підтверджено, що повнолітня донька сторін ОСОБА_3 навчається у Відокремленому структурному підрозділі Вінницького фахового коледжу будівництва, архітектури та дизайну Київського національного університету будівництва і архітектури на ІV курсі в групі 48А-2 за освітньо-професійною програмою архітектура та містобудування на денній формі навчання за державним замовленням з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2026 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання.
В заперечення позовних вимог відповідач, добросовісно користуючись своїми процесуальними правами та обов`язками, не надав до суду першої інстанції будь-яких доказів у підтвердження участі батька - відповідача ОСОБА_1 в утриманні доньки ОСОБА_3 , яка продовжує навчання і яка потребує відповідної допомоги, і в матеріалах справи, що перебували у розпорядженні суду першої інстанції, такі докази відсутні.
Проте, до апеляційної скарги відповідач надав цілий ряд письмових доказів на підтвердження надання ним матеріальної допомоги на утримання його повнолітньої дочки, що продовжує навчання.
Такі докази не приймаються до розгляду та не оцінюються апеляційним судом, оскільки згідно вимог частини 3 статі 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Додавши до апеляційної скарги цілий ряд письмових доказів, відповідач не зазначив у ній про об`єктивні причини, які від нього не залежали, і які унеможливили подання цих доказів до суду першої інстанції, та, відповідно, таких доказів не надав.
Крім цього в апеляційній скарзі відповідач вказав на те, що суд першої інстанції в порушення вимог процесуального закону, розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, в тому числі без його повідомлення про дату, час і місце розгляду справи; він не отримував судових повісток і копії позовної заяви, що позбавило його можливості надати пояснення і докази та реалізувати право на участь у процесі, гарантоване статтями 43 і 49 ЦПК України та без дотримання вимог ст. 12, 43, 49 ЦПК України щодо змагальності і рівності сторін.
Такі міркування відповідача є надуманими, не узгоджуються із нормами цивільного процесуального права, не відповідають дійсним обставинам справи і повністю спростовуються наступним.
Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 274 ЦПК України визначені справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно пункту 1 частини 1 цієї статті у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина 2 статті 274 ЦПК України).
У частині 4 статті 274 ЦПК України зазначено, що у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1).
Статтею 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1). Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного) (пункт 2 частини 2).
За правилами пункту 1 частини 4 та пункту 3 частини 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ; для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження визначені статтею 279 ЦПК України, згідно частини 5 якої суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У даній справі клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило, а суд не вбачав в цьому необхідності.
Отже суд першої інстанції вірно згідно вимог цивільного процесуального закону розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.
Також згідно вимог частин 1-2 статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.  Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
Відповідно до частин 1-2 статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.  Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Позовна заява повинна містити, у тому числі:  повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету (пункт 2 частини 3 статті 175 ЦПК України).
Статтею 14 ЦПК України визначено, що в у судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система (ч. 1). Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів (ч. 2). Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку (частина 6).
Позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу (частина 1 статті 177 ЦПК України).
Статтею 43 ЦПК України визначено, що у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи (частина 7).
Позивач ОСОБА_2 звернулася 01 серпня 2025 року із позовною заявою, поданою до суду в електронній формі через систему «Електронний суд», заявивши до ОСОБА_1 вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, в якій, зазначивши відповідачем ОСОБА_1 , вказала його місце проживання: АДРЕСА_2 , номер мобільного телефону - НОМЕР_7 (а. с. 1). Також до позовної заяви через систему «Електронний суд» 05 серпня 2025 року надіслала уточнення до позовної заяви, додавши доказ надсилання за цією адресою засобами поштового зв`язку - АТ «Укрпошта», відповідачу ОСОБА_1 01 серпня 2025 року копії позовної заяви із додатками до неї: опис вкладення до листа; фіскальний чек АТ «Укрпошта» від 01 серпня 2025 року; накладну від 01 серпня 2025 року № 2105000612417 (а. с. 21-24, 26-29).
Суд першої інстанції постановивши 11 серпня 2025 року ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання доньки, що продовжує навчання, зазначив у ній про те, що розгляд справи буде проведено в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін та запропонував відповідачу надати суду протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження, відзив на позовну заяву з наданням усіх доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази надані позивачем, та документів, що підтверджують надання (надіслання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу (а. с. 31).
Статтею 178 ЦПК України надано відповідачу право подати до суду відзив, у якому викладаються заперечення проти позову.
Копію ухвали суду першої інстанції від 11 серпня 2025 року суд надіслав відповідачу ОСОБА_1 за його адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 32), яка 03 вересня 2025 року повернулася до суду неврученою по зазначеній поштою причині: «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 38-39).
У поданій відповідачем (особисто) апеляційній скарзі 05 грудня 2025 року, відповідач ОСОБА_1 вказав таку ж саму адресу, як і в позовній заяві вказала позивач: адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , тел. НОМЕР_7 , E-mail: відсутній, Електронний кабінет у підсистемі Електронний сул ЄСІТС - наявний (а. с. 46).
Таким чином відповідач ОСОБА_1 належним чином був повідомлений про наявність у провадженні суду першої інстанції цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до нього про стягнення аліментів на повнолітню дочку, яка продовжує навчання, він отримав копію позовної заяви із додатками до неї, судом на його адресу надіслано ухвалу суду про відкриття провадження у справі, проте на власний розсуд відповідач не скористався наданим йому правом на подання відзиву на позовну заяву.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача в тому, що він на постійній основі здійснює переказ коштів на картковий рахунок дочки, купує речі, необхідні для побуту та навчання, частково сплачує за заняття спортом, оскільки ці доводи не підтверджені належними доказами, а надані відповідачем до апеляційної скарги докази судом апеляційної інстанції не прийняті, про що уже викладено в даній постанові.
Щодо тверджень відповідача про підтвердження донькою ОСОБА_3 його позиції, що він виконує свої фінансові зобов`язання щодо її утримання, у зв`язку з чим вона додатково не потребує примусового стягнення аліментів на її користь, то ці твердження є неспроможними вплинути на законність оскаржуваного судового рішення, виходячи із того, ОСОБА_3 не є позивачем у даній справі, а позивачем у справі є ОСОБА_2 і вона як позивач розпоряджається наданими їй процесуальними правами щодо підтримання чи не підтримання позову, збільшення/зменшення розміру позовних вимог, відмови від позову, залишення позову без розгляду тощо.
Не заслуговують на увагу та є безпідставними доводи апеляційної скарги в тому, що встановлення додаткових аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в розмірі 1/4 частки доходу, при тому, що з відповідача судовим наказом стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частки доходів, призведе до перевищення максимально допустимого розміру утримань та суперечить ст. 183 СК України (1/3 на двох дітей), з огляду на таке. 
Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1). Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч. 2). Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття (ч. 3).
Частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Отже цим законом розмір аліментів на утримання дитини (саме дитини, яка є неповнолітньою) визначений в частці, що складає 1/3 частку на двох дітей (дітей - неповнолітніх), якщо такий розмір аліментів присуджується судовим наказом, а не рішенням суду.
Відповідач не надав до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву із викладеними у ньому запереченнями проти позову (ч. 1 ст. 178 ЦПК України) та не довів, згідно вимог статтей 12, 81 ЦПК України тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, що він не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дочки у тому розмірі, про який просила позивач у своєму позові, а за правилами частини 1 статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, оцінка належності, допустимості, достовірності доказів та достатності в їх сукупності для вирішення справи належить виключно до компетенції суду, а не сторін спору, зокрема відповідача. Сама по собі незгода відповідача з висновками суду щодо оцінки доказів не може свідчити про їх неправомірність або недопустимість, якщо інше не буде доведено належними процесуальними засобами.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Суд першої інстанції, встановивши що позивач ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_1 і яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, котру відповідач у добровільному порядку не надає, але в змозі її надавати, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог. 
При цьому суд звертає увагу на те, що у справах про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, також вирішальне значення має встановлення факту навчання такої доньки. 
Відповідач не надав суду у визначеному цивільним процесуальним законом порядку жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про його неспроможність виконувати аліментний обов`язок, та не заперечив у такому ж порядку розмір аліментного зобов`язання, а його заперечення та докази, що викладені в апеляційній скарзі не прийняті апеляційним судом, оскільки вони надані з порушенням порядку їх подання, про що викладено у змісті цієї постанови.
Апеляційний суд звертає увагу, на те що відповідач не просить зменшити розмір аліментів через визначені ч. 1 ст. 182 СК України підстави, а бажає саме відмови у задоволенні позову, що свідчить про нехтування ним обов`язку визначеного ст. 199 СК України як такого, а також відсутність у нього реального бажання здійснювати свої обов`язки по відношенню до своєї доньки ОСОБА_3 , що є недопустимим.
Інші доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними, зводяться до довільного тлумачення чинного законодавства, незгоди з рішенням суду, та не спростовують правильність і законність рішення суду першої інстанції.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин