Номер провадження: 22-ц/813/4319/25 
Справа № 522/7485/24
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до директора фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення з посади провідного фахівця відділу № 2 в Фізико-хімічному інституті захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України; поновити на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з вересня 2022 року до дня поновлення на роботі.
Пізніше позивачем було подано до суду уточнену позовну заяву, в якій змінено відповідача ОСОБА_2 на юридичну особу фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України.
В обґрунтування заявленого позову, позивач зазначає, що з 14 вересня 2016 року працював провідним фахівцем відділу № 2 в Фізико-хімічному інституті захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України.
12 вересня 2022 року позивача запросили до відділу кадрів, де ним було написано рапорт про відмову від подання заяви на звільнення.
Наказом №39/3-К від 15 вересня 2022 року позивача звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП, за ініціативи роботодавця в той момент, коли перебував у відпустці за власний рахунок у зв`язку з воєнним станом з березня по вересень 2022 рік.
Позивач вважає, що керівництвом Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України не було дотримано процедури звільнення на підставі невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, а саме не встановлено фактів невідповідності займаної посади.
20 травня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду уточнюючу позовну заяву про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В ході судового засідання, позивачем подана заява про заміну відповідача з Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України на належного - Одеський національний університет імені І.І. Мечникова у зв`язку з реорганізацією відповідача.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2024 року прийнято уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та замінено відповідача Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України на належного - Одеський національний університет імені І.І. Мечникова, надано 15 денний строк для подання відзиву на позовну заяву відповідачу – Одеський національний університет імені І.І. Мечникова.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просять рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року скасувати та увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вирішуючи трудовий спір не врахував положення ст. 233 КЗпП України, залишив поза увагою, що місячний строк звернення до суду необхідно відраховувати з дати вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, тобто з 18.04.2024 року, коли позивачу було направлено копію наказу про звільнення, а тому звернувшись до суду з позовом 10.05.2024 року позивачем не порушено передбачений законом місячний строк звернення до суду. 
Окрім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що роботодавцем вживалися всі допустимі заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про факт його звільнення, оскільки вжиття таких заходів не підтверджені відповідачем належними і допустимими доказами у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком. 
Не відповідають фактичним обставинам висновки суду і про те, що позивач визнав факт того, що його було повідомлено про звільнення безпосередньо у день звільнення (15.09.2022.), оскільки такі посилання суду перекрученими твердження позивача, який наголошував на тому, що 12.09.2022 року він відмовився написати заяву про звільнення про що свідчить написаний ним рапорт, який і зазначений в наказі як підстава для звільнення.
Посилання суду на те, що позивач мав реальну можливість дізнатись про існування оскаржуваного наказу, зокрема за наслідком телефонної розмови з завідувачкою відділу кадрів ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Так, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 повідомляли про його звільнення у телефонній розмові з завідувачкою відділу кадрів ОСОБА_3 , а складений акт від 15.09.2022 року не містить інформації про засоби телекомунікаційного зв`язку по яким здійснювався дзвінки, та час їх здійснення, що у відповідності до ч.1 ст.77 ЦПК України свідчить про неналежність такого доказу.
Не можна погодитися і з твердженнями суду першої інстанції про те, ОСОБА_1 міг направити запит на отримання інформації або самостійно з`явитися до колишнього роботодавця з метою ознайомлення з наказом про звільнення, оскільки позивачу не було відомо про існування такого наказу, а законодавець поклав обов`язок доведення до відома працівника наказу про його звільнення, шляхом вручення копії такого наказу саме на роботодавця.
Присутній в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Тільненко Ольга Сергіївна підтримали доводи апеляційної скарги.
В судовому засіданні представник відповідача Одеського національного університету імені І.І. Мечникова адвокат Байло Євген Сергійович заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення судді першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені І.І. Мечникова про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтовані причини пропуску строку звернення до суду за захистом своїх прав, який передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 14 вересня 2016 року працював провідним фахівцем відділу № 2 в Фізико-хімічному інституті захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України, що підтверджено Наказом ФХІЗНСІЛ МОН і НАН України від 14.09.2016 року №43/1-К та відомостями, які містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Згідно з наказом ФХІЗНСІЛ МОН і НАН України від 29.08.2022 року № 36/1-К, ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати із-за військових дій кількістю 15-ти к. д. з 01.09.2022 року по 15.09.2022 року.
12 вересня 2022 року позивача було запрошено до відділу кадрів, проте він відмовився у написанні заяви про звільнення.
У вересні 2022 року позивач отримав усі суми, що належать йому від колишнього роботодавця – компенсацію за невикористані 32 дні відпустки за періоди з 19.09.2020 року по 19.09.2021 року та з 19.09.2021 року по 15.09.2022 року, про що свідчить Довідка вих. № 102 від 29.10.2024 року.
Наказом №39/3-К від 15 вересня 2022 року позивача було звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.
Позивач не з`явився до відділу кадрів для вручення йому копії наказу про звільнення №39/3 від 15.09.2022 року, у зв`язку з чим, завідувачкою відділу кадрів Бондар Ю.В. в присутності головного інженера Ковтуна В.С. та завідувачки відділом № 4 Кірюшкіною Г.М. було складено Акт від 15.09.2022 року, яким засвідчено факт неодноразових спроб зв`язатися з позивачем по телефону та прохань прибути до відділу кадрів для вручення останньому наказу про звільнення.
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично підтвердили інформацію, вказану в акті від 15.09.2022 року, та показали, що буди присутні при тому, що завідувачкою відділу кадрів ОСОБА_3 було неодноразово здійснено дзвінки ОСОБА_1 та запропоновано з`явитись до відділу кадрів для отримання наказу про звільнення. Також свідки повідомили про те, що ОСОБА_1 знав про факт свого звільнення у день видання наказу проте відмовився прибувати для його отримання.
Позивачем у судовому засіданні було підтверджено, що з березня 2022 року в останнього фактично знаходиться його трудова книжка серії НОМЕР_1 . Крім того позивачем у судовому засіданні було визнано факт того, що він знав, що його звільнили саме 15 вересня 2022 року та він на працю вже не виходив.
Наказом Міністерства освіти і науки України «Про реорганізацію Одеського державного екологічного університету та Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України» №47 від 16.01.2024 року відповідно до якого Одеський національний університет імені І.І. Мечникова є правонаступником всього майна, земельних ділянок, прав та обов`язків Фізико-хімічного інституту захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України та Одеського державного екологічного університету.
Колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 3 та статті 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України (КЗпП України - тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Як роз`яснено в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 (зі змінами та доповненнями), при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв`язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.
Згідно із зазначеними нормами матеріального права, суд може визнати звільнення працівника таким, що відповідає закону, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов`язки, а від переведення на іншу роботу відмовився.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Колегія суддів зазначає, що розподіл обов`язків з доказування здійснюється відповідно до законодавчо закріплених загальних і спеціальних правил. Загальні правила діють для всіх справ незалежно від їх матеріально-правової природи. Спеціальні правила (презумпції та фікції) застосовуються стосовно певних категорій справ або при вирішенні окремих процесуальних питань.
Отже, з урахуванням статті 40 КЗпП України, саме роботодавець має довести законність звільнення працівника з роботи.
Роботодавцеві надано право самостійно визначати, чи відповідає працівник роботі, на яку його прийнято. Висновок роботодавця про невідповідність працівника роботі має бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі №753/22115/18, провадження № 61-4959св20.
У справі, що переглядається встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 14 вересня 2016 року працював провідним фахівцем відділу №2 в Фізико-хімічному інституті захисту навколишнього середовища і людини МОН України та НАН України, що підтверджено Наказом ФХІЗНСІЛ МОН і НАН України від 14.09.2016 року №43/1-К та відомостями, які містяться у трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Наказом №39/3-К від 15 вересня 2022 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.
Як зазначено в наказі про звільнення, підставою для винесення його слугувала заява ОСОБА_1 , резолюція директора.
Згідно рапорту ОСОБА_1 від 12.09.2022 року у якому було зазначено, що він відмовляється писати заяву на звільнення. Також, на вказаному рапорту міститься резолюція в. о. директора Василенка М.Д. про необхідність звільнення.
Разом з тим, вказаний наказ не містить посилань на те, яких саме посадових обов`язків провідний фахівець ОСОБА_1 не виконував або недостатність його кваліфікації, доказів незадовільного стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.
Як і не було встановлено під час розгляду справи в судах неналежного виконання позивачем своїх трудових обов`язків, визначених посадовою інструкцією, внаслідок недостатньої кваліфікації. Докази, які б доводили протилежне і спростовували зазначені висновки суду, відповідач не надав.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 грудня 2020 рокуу справі №335/7435/18, невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі – це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.
Таким чином, колегія суддів погоджується з набутим судом першої інстанції висновком про те, що відповідачем не було надано доказів на підтвердження підстав звільнення позивача саме за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП, тому суд визнає, що в даному випадку має місце порушення з боку роботодавця процедури звільнення працівника саме за Кодексом законів про працю в контексті підстав та процедури звільнення працівника.
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (тут і далі в редакції на час винесення спірного наказу) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України за заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст. 234 КЗпП України).
Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України» вказано, що робітник, який вважає себе незаконно звільненим роботодавцем, має значний особистий інтерес в отриманні судового рішення щодо правомірності такої міри.
У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що, реалізуючи п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави - учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладному руху в судовому процесі.
У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №753/23150/15-ц та Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15 зазначено, що якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц).
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 5023/2756/11 вказано, що «…позивачка звернулась до суду в порядку норм КЗпП України і строки передбачені статтею 233 КЗпП України не є строками позовної давності, що регулює ЦК України і застосовується судом незалежно від наявності заяви зацікавленої сторони…». Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у постанові від 08 квітня 2024 року у справі № 593/1176/21.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 30 липня 2021 року у справа № 263/6538/18 (провадження № 61-1619св20): « у статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або суттєво ускладнили можливість своєчасного звернення до суду. Ці обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами».
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами статті 233 КЗпП України. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (постанови Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20, від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22.
Як встановлено, позивача ОСОБА_1 було звільнено з посади наказом №39/3-К від 15 вересня 2022 року.
Однак позивач з метою захисту своїх трудових прав звернувся до суду з позовом 13.05.2024 року.
Обґрунтовуючи позовну заяву, а також апеляційну скаргу, позивач – скаржник наполягає на тому, що ним не було пропущено місячний строк звернення до суду, оскільки копію вказаного наказу було отримано тільки 18.04.2024 року, і з цієї дати слід відраховувати початок строку звернення до суду.
Проте, колегія суддів з такими твердженнями скаржника не погоджується з огляду на наступне.
Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування "вірогідність доказів", на відмінну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри"( рішення 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ) .
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.
Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 12 вересня 2022 року було написано рапорт, в якому вказано, що він відмовляється писати заяву на звільнення.
Разом з тим згідно з довідкою вих. № 102 від 29.10.2024 року, вже у вересні 2022 року позивач отримав усі суми, що належать йому від колишнього роботодавця – компенсацію за невикористані 32 дні відпустки за періоди з 19.09.2020 року по 19.09.2021 року та з 19.09.2021 року по 15.09.2022 року.
Відповідно до Акту від 15.09.2022 року, який було складено завідувачкою відділу кадрів Бондар Ю.В. в присутності головного інженера Ковтуна В.С. та завідувачки відділом № 4 Кірюшкіною Г.М. засвідчено факт неодноразових спроб зв`язатися з позивачем по телефону та прохань прибути до відділу кадрів для вручення останньому наказу про звільнення № 39/3 від 15.09.2022 року.
Судом першої інстанції під присягу та з попередженням про кримінальну відповідальність було допитано, свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які фактично підтвердили інформацію, вказану в акті від 15.09.2022 року, та показали, що були присутні при тому, що завідувачкою відділу кадрів ОСОБА_3 було неодноразово здійснено дзвінки ОСОБА_1 та запропоновано з`явитись до відділу кадрів для отримання наказу про звільнення. Свідки стверджують, що ОСОБА_1 знав про своє звільнення у день видання відповідного наказу проте відмовився прибувати для його отримання.
Також, позивачем у судовому засіданні суду першої інстанції було підтверджено, що з березня 2022 року в останнього фактично знаходиться його трудова книжка серії НОМЕР_1 та було визнано факт того, що він знав про своє звільнення саме 15 вересня 2022 року та, що після цього він на працю вже не виходив.
За таких підстав, встановивши, що позивач, починаючи з вересня 2022 року не отримував заробітну плату, не виконував трудові функції, покладені на нього посадовою інструкцією, ще з 12.09.2022 року був обізнаний про намір роботодавця його звільнити, проте він відмовився звільнятися, про що свідчить відповідний рапорт, наявний в матеріалах справи, а також те, що 15.09.2025 року безпосередньо у день звільнення, йому було відомо таке звільнення, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач звернувся до суду з пропуском строку, встановленого 233 КЗпП України.
Позивач ОСОБА_1 об`єктивно мав можливість отримати та ознайомитись з наказом про звільнення №39/3 від 15.09.2022 року, проте впродовж більше ніж півтора роки активних дій щодо захисту своїх прав не здійснював.
Таким чином, колегія суддів констатує, що будучи обізнаним про своє звільнення безпосередньо у день звільнення – 15.09.2025 року, позивач впродовж тривалого періоду часу (майже півтора роки) не цікавилася підставою припинення трудових відносин та не вчиняв жодних активних дій, спрямованих на захист його трудових прав. Позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі (настання обставин непереборної сили для позивача), що є підставою для відмови у задоволенні позову.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що роботодавцем вживалися всі допустимі заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про факт його звільнення, оскільки вжиття таких заходів не підтверджені відповідачем належними і допустимими доказами у відповідності до ч.1 ст. 81 ЦПК України, що є його процесуальним обов`язком, є безпідставні.
Велика Палата Верховного Суду у п. 81 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Апеляційний суд зазначає, що в силу принципу змагальності та диспозитивності, відповідачем підтверджено сукупністю доказів, зокрема поясненнями свідків, що роботодавцем вживалися заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про факт його звільнення, проте позивачем обґрунтовуючи позовну заяву, не вказано про наявність поважних причин пропуску строку на більше ніж півтора роки.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд (постанови Верховного Суду від 09 травня 2023 року у справі № 398/1985/22, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 тощо).
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу не було відомо про існування такого наказу, а законодавець поклав обов`язок доведення до відома працівника наказу про його звільнення, шляхом вручення копії такого наказу саме на роботодавця, апеляційним судом відхиляються.
У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі №387/326/20 (провадження №61-2166св21) зазначено, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач був обізнаний про своє звільнення (що в судовому засіданні в районному суді не заперечував і сам позивач), проте активних дій щодо отримання спірного наказу не здійснював, як і пропозиції його отримання, зокрема за наслідком телефонної розмови з завідувачкою відділу кадрів ОСОБА_3 , не реагував.
Суд апеляційної інстанції враховує правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2024 року у справі № 466/9728/22 (провадження №61-5086св24) в якій зазначено, що конституційне право на судовий захист є невідчужуваним та непорушним, однак законодавець встановив чіткі темпоральні межі для реалізації такого права. Подібні процесуальні рамки покликані збалансувати інтереси сторін у справі, а також слугують однією з запорук дотримання принципу правової визначеності у судовому процесі.
Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував практику, відповідно до якої національні суди мають надавати пріоритет дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду.
Підкреслюючи правильність та виваженість оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає за доцільне навести відповідну практику ЄСПЛ.
Отже, правила, які регламентують етапи і терміни подачі заяви на судовий розгляд спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і відповідність нормам, а саме, принципу правової визначеності (рішення ЄСПЛ у справі «Кан`єте де Гоньі проти Іспанії», § 36). Право доступу до суду не є абсолютним: воно може підлягати обмеженням, застосування яких допускається в порядку презумпції, оскільки таке право, з огляду на сам його характер, потребує державного регулювання. Право на доступ до суду може бути предметом правомірних обмежень … Застосування строків покликане забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення ЄСПЛ у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства», §§ 51-52).
Як підсумок, право на доступ до правосуддя правомірно обмежене правилами судової процедури, котрі покликані дисциплінувати суб`єктів правовідносин та запобігти безладному рухові у судовому процесі, натомість безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 23.12.2025 року.

Головуючий        О.М. Таварткіладзе

Судді:         Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова