ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 р. 	Справа № 520/25213/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Ральченка І.М.
суддів: Подобайло З.Г. ,  Катунова В.В. 
за участю секретаря судового засідання  Кіт Т.Р.
представника позивача Андрійко О.В.
представника відповідача Боровець Р.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - Андрійко Олени Володимирівни на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2025, суддя  Григоров Д.В., по справі № 520/25213/25
за позовом ОСОБА_1  
до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг     
третя особа Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" 
про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг третя особа Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут", в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22 липня 2025 р. “Про усунення порушень ПРАТ “ХАРК1ВЕНЕРГОЗБУТ” в частині положень щодо зобов`язання ПРАТ “ХАРКІВЕНЕРГОЗБУТ” у термін до 01 вересня 2025 року ініціювати розірвання договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом, які є додатками до зазначених договорів про постачання з ОСОБА_1 .
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа : Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут", про визнання протиправним та скасування розпорядження, роз`яснивши можливість звернення з вказаними позовними вимогами до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник позивача зазначає, що на її думку, саме факт видання НКРЕКП за наслідками перевірки суб`єкта господарювання обов`язкового до виконання цим суб`єктом розпорядження, що містить імперативну вимогу до ліцензіата - ініціювати розірвання укладених із Позивачем договорів, і є підставою звернення до суду, а його метою - перевірка судом законності прийняття НКРЕКП індивідуального акта - Розпорядження у межах здійснення комісією своїх повноважень як державного регулятора у сфері енергетики.
Спір у цій справі спір виник не з приводу виконання чи тлумачення цивільно-правових зобов`язань, а у зв`язку з реалізацією НКРЕКП владних управлінських функцій, що призвело до порушення прав Позивача шляхом прийняття індивідуального акту, обов`язкового до виконання, яким Регулятор намагався вплинути на приватноправові відносини та фактично детермінувати їх припинення.
На переконання представника позивача, висновок суду першої інстанції про наявність приватноправового спору та необхідність його розгляду за правилами цивільного судочинства є помилковим, суперечить нормам чинного законодавства та усталеним правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Суд неправильно визначив предмет судового контролю у цій справі та фактично підмінив його аналізом договірних відносин між Позивачем і ПрАТ «Харківенергозбут», яку були укладені до прийняття вказаного розпорядження НКРЕКП.
Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що постанова № 1119 (яка не оскаржується позивачем) та Розпорядження № 116-р (яке є предметом оскарження у межах даної справи) є законними та обґрунтованими, оскільки прийняті на законних підставах та у відповідності до встановленого чинним законодавством порядку. Оскільки постанова № 1119 позивачем не оскаржується, це свідчить про те, що останній не заперечує той факт, що ПрАТ «Харківенергозбут» при укладенні договору купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством з ОСОБА_1 , було порушено вимоги підпункту 10 пункту 2.3 Ліцензійних умов № 1469.
На переконання представника відповідача підтверджує, що предмет спору в даній справі не є публічно-правовим, адже враховуючи заявлені позовні вимоги, стосується укладання, дії та припинення цивільних договорів, укладених між Позивачем та ПрАТ «Харківенергозбут», що охоплюється сферою цивільних правовідносин, а отже передбачає наявність майнового інтересу учасника, що є визначальною ознакою приватноправового спору, що розглядається в порядку цивільного судочинства. Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що даний спір підсудний місцевому загальному суду в порядку цивільного судочинства, що обґрунтував у своїй ухвалі про закриття провадження від 28.10.2025.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на суб`єктний склад сторін у даній справі та предмет спору, пов`язаний із захистом права цивільного, спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства відповідно до правил, встановлених ЦПК України.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі з наступних підстав.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Завдання адміністративного судочинства за частиною першою статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно- правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Позивачем за приписами пункту 8 частини першої статті 4 КАС України є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Суб`єктом владних повноважень на підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України обумовлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 2 частини першої статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц зазначено, що судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є субєктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають із індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний субєктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу субєкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. 
Подібна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 16 червня 2020 року у справі № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19) та інших. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 826/16994/15 (провадження № 11-681апп18) вказано, що «рішення, прийняті НКРЕКП, оформлюються постановами і розпорядженнями та є обовязковими до виконання субєктами природних монополій. Ці рішення можуть бути оскаржені в установленому законодавством порядку. Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу НКРЕКП та його місце у сфері енергетики та комунальних послуг дозволяє зробити висновок, що відповідач у цих відносинах є субєктом публічного права, створений з метою державного регулювання, моніторингу та контролю у сферах енергетики та комунальних послуг, тобто наділений владними управлінськими функціями, а тому є субєктом владних повноважень у розумінні КАС.
Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір за участю органу державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, який в межах своїх повноважень реалізує владні управлінські функції, обумовлює виникнення правовідносин, що мають публічно-правовий характер, а тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів».
У межах справи № 520/25213/25 позивач звернувся до адміністративного суду із позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), із залученням третьою особою ПрАТ «Харківенергозбут».
Предметом даного позову є вимога позивача про визнання протиправним та скасування Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22.07.2025 року у частині, якою Регулятор зобов`язав ПрАТ «Харківенергозбут» у примусовому порядку ініціювати розірвання укладених з Позивачем договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом.
Аргументуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що спірне Розпорядження НКРЕКП №116-р від 22.07.2025 року «Про усунення порушень ПрАТ «Харківенергозбут» в частині вимоги щодо ініціювання розірвання договорів про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги та договорів про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом з ОСОБА_1 » є протиправним, оскільки було ухвалене НКРЕКП - суб`єктом владних повноважень - поза межами компетенції, визначеної законом, у спосіб та з метою, що виходять за рамки її повноважень, як Регулятора.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (далі Закон 1540- VIII), НКРЕКП (далі також - регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.
Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.
Положення ст. 3 Закон 1540-VIII визначають мету та форми діяльності Регулятора та його основні завдання.
Регулятор здійснює державне регулювання з метою досягнення балансу інтересів споживачів, суб`єктів господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, і держави, забезпечення енергетичної безпеки, європейської інтеграції ринків електричної енергії та природного газу України.
Регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом; 4) державного контролю та застосування заходів впливу; 5) використання інших засобів, передбачених законом.
Основними завданнями Регулятора є: 1) забезпечення ефективного функціонування та розвитку ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) сприяння ефективному відкриттю ринків у сферах енергетики та комунальних послуг для всіх споживачів і постачальників та забезпечення недискримінаційного доступу користувачів до мереж/трубопроводів; 3)  сприяння інтеграції ринків електричної енергії, природного газу України з відповідними ринками інших держав, зокрема в рамках Енергетичного Співтовариства, співпраці з Радою регуляторів Енергетичного Співтовариства, Секретаріатом Енергетичного Співтовариства та національними регуляторами енергетики інших держав; 4) забезпечення захисту прав споживачів товарів, послуг у сферах енергетики та комунальних послуг щодо отримання цих товарів і послуг належної якості в достатній кількості за обґрунтованими цінами; 5) сприяння транскордонній торгівлі електричною енергією та природним газом, забезпечення інвестиційної привабливості для розвитку інфраструктури; 6) реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг; 7) сприяння впровадженню заходів з енергоефективності, збільшенню частки виробництва енергії з відновлюваних джерел енергії та захисту навколишнього природного середовища; 8) створення сприятливих умов для залучення інвестицій у розвиток ринків у сферах енергетики та комунальних послуг; 9) сприяння розвитку конкуренції на ринках у сферах енергетики та комунальних послуг; 10) інші завдання, передбачені законом.
За таких обставин, саме факт видання НКРЕКП за наслідками перевірки суб`єкта господарювання обов`язкового до виконання цим суб`єктом розпорядження, що містить імперативну вимогу до ліцензіата - ініціювати розірвання укладених із позивачем договорів, і є підставою звернення до суду, а його метою - перевірка судом законності прийняття НКРЕКП індивідуального акта - Розпорядження у межах здійснення комісією своїх повноважень як державного регулятора у сфері енергетики.
Так, спір у цій справі спір виник не з приводу виконання чи тлумачення цивільно-правових зобов`язань, а у зв`язку з реалізацією НКРЕКП владних управлінських функцій, що призвело до порушення прав позивача шляхом прийняття індивідуального акту, обов`язкового до виконання, яким Регулятор намагався вплинути на приватноправові відносини та фактично детермінувати їх припинення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність приватно-правового спору та необхідність його розгляду за правилами цивільного судочинства є помилковим.
Отже, суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку щодо наявності підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно п. 1 ч. 1ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до ч. 3ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 320, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Андрійко Олени Володимирівни - задовольнити.
          Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.10.2025 по справі № 520/25213/25 - скасувати.
          Адміністративну справу № 520/25213/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло    В.В. Катунов   	
Постанова складена в повному обсязі  05.12.25.