П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/6999/25	

Перша інстанція: суддя Брагар В. С.,
повний текст судового рішення
складено 21.10.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі – ГУПФ в Миколаївській області), Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі – ГУПФ у Київській області) та просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФ у Київській області від 16.05.2025 №143250022631 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”;
- зобов`язати ГУПФ в Миколаївській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 03.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”;
- зобов`язати ГУПФ України у Київській області зарахувати до страхового стажу період роботи з 01.01.2004 по 31.07.2005 відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 .
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ у Київській області від 16.05.2025 №143250022631 про відмову у призначенні пенсії, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
Зобов`язано ГУПФ у Київській області призначити ОСОБА_1 з 03.05.2025 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
У решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 09.05.2025 року позивачка звернулася до територіального органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Рішенням ГУПФ у Київській області від 16.05.2025 року №143250022631 їй відмовлено у призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу. 
Зі змісту рішення відповідача 2 та листів відповідачів вбачається, що до періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення позивачки не зараховані періоди:
- з 02.05.1971 по 25.04.1986, оскільки аварія на Чорнобильській АЕС сталася 26.04.1986, тому відсутні правові підстави щодо зарахування згаданого періоду проживання до зони радіаційного забруднення;
- з 01.09.1988 по 30.06.1989, оскільки згідно диплому від 01.07.1989 серії НОМЕР_2 позивачка навчалася в Рівненському кооперативному профтехучилищі (місто Рівне не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення);
- з 08.08.1989 по 31.12.1992, оскільки згідно записів трудової книжки від 07.06.1993 серії НОМЕР_1 позивачка працювала в Березнівському продоб`єднанні. Згідно довідки від 31.03.2025 №163, виданої виконавчим комітетом Малинської сільської ради Рівненського (Березнівського) району Рівненської області, позивачка з 20.08.1990 по 08.06.1993 проживала в селі Малинськ (Березнівського) району Рівненської області. Селище міського типу Березне та село Малинськ (Березнівського) району Рівненської області відносяться до зони посиленого радіологічного контролю. Страховий стаж становить 33 роки 11 місяців 18 днів.
Вважаючи такі дії та рішення відповідача протиправними, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, виходив з того, що наявність у позивачки посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення, свідчить про наявність у неї права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. При цьому, незарахований відповідачем період постійного проживання позивачки в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року у період 02.05.1971 року по 05.06.1993 року і відповідно у визначальний період з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року підтверджується відповідними довідками.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-ІV).
Згідно з положеннями статті 26 Закону №1058-ІV право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення передбачає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII).
Статтею 55 Закону України №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Приписами пункту 2 частини 1статті 55 Закону України №796-XII передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України №1058-ІV, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшення віку передбачено 3 роки та додатково 01 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років (абзац 5).
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
При цьому, суд звертає увагу на те, що зменшення пенсійного віку відповідно до пункту 2 частини 1статті 55 Закону України №796-ХІІ можливе за наявності двох самостійних умов: 1) початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; 2) проживання щонайменше 3 роки станом на 01 січня 1993 року є умовою, яка встановлює додатково 1 рік зменшення пенсійного віку за 2 роки проживання.
Відповідно до частини 3 статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону №1058-ІV і цього Закону.
Пільги щодо обчислення стажу роботи (служби) визначені у статті 56 Закону №796-XII, згідно з частиною другою якої право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4, за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку.
Отже, для отримання пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону №796-XII, особа має відповідати певним вимогам: наявність певного віку, визначеного за правилами статті 55 Закону №796-XII; факт проживання/постійної роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років станом на 01.01.1993; наявність відповідного страхового стажу (станом на 2025 рік), який може бути зменшено на кількість років зменшення пенсійного віку (але не більше 6 років), проте не менше 26 років страхового стажу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.07.2024 у справі №240/16372/23 та від 16.07.2024 у справі№ 460/11267/23.
Як вірно зауважив суд 1-ї інстанції, ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-XII.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення до територіального органу Пенсійного фонду України (09.05.2025 року) вік позивачки складає 54 роки.
Загальний страховий стаж позивачки, який враховано при розгляді заяви про призначення пенсії, становить 33 роки 11 місяців 18 днів. Згідно рішення відповідача, до страхового стажу позивачки за доданими до заяви від 09.05.2025 документами зараховано всі періоди.
Відмовляючи у задоволенні заяви про призначення пенсії пенсійний орган стверджує, що відповідно до поданих довідок підтверджено період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення з 26.04.1986 по 31.08.1988 та з 01.07.1989 по 07.08.1989, загальною тривалістю 2 роки 05 місяців 13 днів.
Разом з тим, згідно довідки від 14.03.2025 №13/02-173, виданої виконавчим комітетом Коростського старостинського округу №2 Сарненської міської ради Рівненської області, позивачка у період з 02.05.1971 року по 07.08.1989 року постійно проживала в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року. Також позивачкою надавались і до заяви про призначення пенсії, і до позовної заяви, довідка від 04.04.2025 №13/02-259, видана виконавчим комітетом Коростського старостинського округу №2 Сарненської міської ради Рівненської області, про період проживання в селі Корост Сарненського району Рівненської області з 02.05.1971 по 07.08.1989 та з 02.07.1989 по 20.08.1990 та довідка від 19.04.2025 № 13/02-320, видана виконавчим комітетом Коростського старостинського округу №2 Сарненської міської ради Рівненської області, про період проживання в селі Корост Сарненського району Рівненської області з 02.05.1971 по 05.06.1993 та посвідчення серії НОМЕР_3 від 21.10.1996, видане Рівненською облдержадміністрацією, за яким ОСОБА_1 належить до 3 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо нененалежності врахування періоду проживання з 01.09.1988 по 30.06.1989, оскільки позивачка навчалася у Рівненському кооперативному профтехучилищі, та періоду з 08.08.1989 по 31.12.1992, адже працювала в Березнівському продоб`єднанні, що знаходяться на незабрудненій території, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач у зазначений період через незначну відстань між м. Рівне та с.Корост Сарненського району Рівненської області їздила з навчання у п`ятницю після завершення пар, а також під час усіх вихідних та святкових днів, на час зимових і літніх канікул проживала у цьому селі за зареєстрованим/постійним місцем проживання. А також, проходячи практику позивачка їздила із с. Корост до м.Сарни. У період з 20 липня 1989 року по 07 червня 1993 року працювала продавцем магазину с. Малинськ Березнівського району, до якого їздила з постійного місця проживання – села Корост.
Тобто, незарахований відповідачем період постійного проживання позивачки в селі Корост Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до III зони радіоактивного забруднення місцевості внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (зона добровільного відселення) згідно Постанови КМУ №106 від 23.07.1991 року у період 02.05.1971 року по 05.06.1993 року і відповідно у визначальний період з 26.04.1986 року по 01.01.1993 року підтверджується відповідними довідками, а твердження відповідачів щодо неможливості врахування цих довідок ґрунтується на припущеннях.
Колегія суддів також наголошує, що наявність у позивачки посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, що підтверджує факт реєстрації та проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, свідчить про наявність у неї права на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що рішення ГУПФ у Київській області від 16.05.2025 №143250022631 про відмову у призначенні пенсії позивачці зі зниженням пенсійного віку на шість років відповідно до статті 55 Закону №796-XIІ є протиправним та підлягає скасуванню.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк