ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
26.01.2026	Справа № 910/9597/25	
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса 
до фізичної особи-підприємця Євшиної Світлани Анатоліївни 
про стягнення 441807,22 грн.
без виклику представників сторін (без проведення судового засідання)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Євшиної Світлани Анатоліївни про стягнення за договором від 21.10.2024 №419 пені в розмірі 238 343,37 грн. та 203 463,85 грн. штрафу в розмірі 7 % за порушення строків поставки товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків. 
12.08.2025 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
У відзиві на позовну заяву відповідач звернув увагу, що позивач тривалий час не надавав інформацію про місце поставки товару, у зв`язку з чим відповідач не міг розпочати планування та фактичну поставку товару. До того ж, у тендерній документації позивачем зазначено про необхідність закупівлі деревини розколеної на частини, у той час як у договорі визначено поставку неколотої деревини. При цьому, відповідач неодноразово звертався до позивача з листами щодо зміни умов договору, указував на технічні суперечності в вимогах до товару. Одночасно, відповідач зауважив на праві суду зменшити розмір штрафних санкцій, ураховуючи несправедливість їх нарахування та отримання позивачем грошового забезпечення при укладенні договору.
При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

21.10.2024 між позивачем, як Покупцем, та відповідачем, як Продавцем, укладено договір №419, відповідно до п.1.1. якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця «Паливна деревина (дрова) твердих порід, 1 групи, 1 м, неколоті, ТУУ-00994207-005» код за ДК 021:2015 (CPV) «Єдиний закупівельний словник» - 03410000-7 - Деревина (далі - Товар) визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток 1 до Договору), а Покупець зобов`язується прийняти Товар та сплатити його вартість у порядку та на умовах даного Договору. 
У пункті 1.2. Договору вказано, що Продавець вважається таким, що виконав свої зобов`язання з поставки товару з моменту передачі товару у розпорядження Покупця на умовах, визначених договором. Право власності на товар переходить від Продавця до Покупця з моменту підписання представниками Сторін акту передачі товару та накладної, які засвідчують момент передачі товару. 
Згідно з пунктом 3.1. Договору ціна цього Договору становить 2 906 626 грн. 50 коп. без ПДВ. 
У пункті 4.1. Договору передбачено, що строк поставки Товару становить до « 30» листопада 2024 року. 
Товар постачається власними силами Продавця (власним транспортом) або з залученням третіх осіб - Перевізника. Всі зобов`язання по укладанню транспортних договорів з перевізниками (відправниками), по найму транспортних засобів, розвантаження, покладено виключно на Продавця (пункт 4.2. Договору).
Відповідно до пункту 4.4 Договору датою виконання зобов`язання щодо поставленого Товару є дата підписання Замовником Акту приймання-передачі Товару. 
Пунктом 5.2.2. Договору визначено, що Покупець має право достроково без відшкодування збитків Продавцю, розірвати цей Договір в односторонньому порядку, у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань Продавцем стосовно кількості або якості Товару, або строків поставки (більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів порушено строк поставки), письмово повідомивши листом з описом вкладення та повідомленням про вручення про це Продавця у строк за 10 (десять) календарних днів до дати розірвання. Цей Договір вважатиметься розірваним з дати, що зазначена в офіційному листі про розірвання Договору. 
15.11.2024 позивачем направлено на адресу відповідача рознарядку вих. №5229 до договору на поставку товару.
Проте, відповідач поставку товару в установлений договором строк не здійснив.
Відтак, 02.01.2025 позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення за вих.№ 5766 про розірвання договору №419 від 21.10.2024 на підставі п. 5.2.2. договору, у зв`язку із порушенням строків поставки товару більше, ніж на 30 днів.
Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За положеннями статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. 
За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою. 
За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 2, 3 статті 549 ЦК України).
Відповідно до п. 6.2. договору у разі порушення терміну постачання Товару, Продавець перераховує на відповідний рахунок Покупця пеню у розмірі 0,2% від вартості товару з якого допущено прострочення, за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості. 
Згідно з п. 6.4. договору штрафні санкції, зазначені в п.6.2. та п.6.3. даного Договору сплачуються Продавцем протягом 10 робочих днів після отримання відповідної вимоги Покупця.
Як слідує з розрахунку позивача, останнім нараховано на суму 2 906 626,50 грн. за період з 01.12.2024 до 10.01.2025 пеню в розмірі 0,2%, що становить 238 343,37 грн., та 7% штрафу в розмірі 203 463,85 грн.
Здійснивши арифметичний перерахунок, суд дійшов висновку про обґрунтованість пред`явлених до стягнення сум.
При цьому, ураховуючи відповідні заперечення відповідача, суд зазначає, що направлення позивачем рознарядки на поставку товару лише 15.11.2024, незважаючи на те, що кінцевий строк поставки товару спливав 30.11.2024, не суперечить умовам договору, якими не встановлено граничний строк на надання відповідної рознарядки.
Судом прийняті до уваги зауваження відповідача також про те, що в тендерній документації позивачем зазначено про необхідність закупівлі деревини розколеної на частини, у той час як у договорі визначено поставку неколотої деревини.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, відповідач мав право відмовитися від укладення договору, або ініціювати внесення до нього змін, у тому числі й в судовому порядку.
Одночасно, відповідач зауважував на праві суду зменшити розмір штрафних санкцій, ураховуючи несправедливість їх нарахування та отримання позивачем у рахунок забезпечення виконання договору грошових коштів у розмірі 87199 грн.
За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).
За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін. 
Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та послідовно у низці постанов Верховного Суду.
Суд зауважує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18 та від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).
Приймаючи до уваги розмір нарахованих штрафних санкцій (441807,22 грн.) та вартість непоставленого товару (2906626,50 грн.), попередня оплата якого позивачем не здійснювалася, ураховуючи відсутність зі сторони позивача жодних доказів на підтвердження завдання йому збитків унаслідок непоставки товару, виходячи із засад справедливості, добросовісності, розумності, пропорційності та співмірності, суд дійшов висновку зменшити розмір штрафних санкцій на 15 %, у зв`язку з чим із відповідача підлягає стягненню 202591,86 грн. пені та 172944,27 грн. штрафу.
Як зауважено в постанові Верховного Суду від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса задовольнити частково.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Євшиної Світлани Анатоліївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса (65058, м. Одеса, вул. Незалежності, 18; ідентифікаційний код 08038284) 202591 (двісті дві тисячі п`ятсот дев`яносто одну) грн. 86 коп. пені, 172944 (сто сімдесят дві тисячі дев`ятсот сорок чотири) грн. 27 коп. штрафу, а також 5301 (п`ять тисяч триста одну) грн. 69 коп. витрат зі сплати судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Полякова