ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/14453/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року (суддя Сліпець Н.Є.) в справі № 160/14453/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:
визнання протиправним та скасування листа військової частини НОМЕР_1 №1663/6267 від 12 листопада 2024 року;
визнання протиправною та скасування доповіді рапортом від 13 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 ;
визнання протиправним пункту 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13 листопада 2024 року та скасувати його в частині, що його стосується;
визнання протиправною та скасування доповіді про його неповернення з військово-лікарської комісії лікування №1663/6322 від 14 листопада 2024 року;
визнання протиправною та скасування доповіді рапортом від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 ;
визнання протиправним пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15 листопада 2024 року та скасувати його в частині, що його стосується;
визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) №924 від 15 листопада 2024 року;
визнання протиправними та скасування пояснень від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 ;
визнання протиправним та скасування акту службового розслідування, підписаного старшим офіцером відділення психологічної підтримки персоналу військової частини НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 15 листопада 2024 року;
визнання протиправною та скасування доповіді про його повернення з військово-лікарської комісії лікування №1663/6360 від 16 листопада 2024 року;
зобов`язання нарахувати та виплатити йому ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з призупиненням на підставі протиправних наказів військової частини НОМЕР_1 ;
стягнення з військової частини НОМЕР_1 відшкодування завданих моральних збитків у сумі 215424,00 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 в частині, що стосується громадянина України ОСОБА_1 , та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.11.2024 №305 “Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 ”.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 не нараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з прийняттям наказів військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 №328 та від 15.11.2024 №305.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині абзаців 1, 4 резолютивної частини, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Підставами апеляційного оскарження апелянт зазначає неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність відповідачем обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Зазначає, що судом першої інстанції порушено 60-денний строк та/або розумний строк розгляду справи, не забезпечено ефективний захист порушених прав.
Вважає, що часткове задоволення позовних вимог не є ефективним способом захисту порушених прав.
Звертає увагу, що копія наказу №305 від 15 листопада 2024 року не містить інформації про затвердження акту службового розслідування.
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про направлення рапорту від 11 листопада 2024 року виключно за допомогою месенджера «WhatsApp» командиру 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_2 , оскільки до позовної заяви надавались докази надсилання вказаного рапорту засобами СЕДО до служби діловодства військової частини.
При цьому звернення до відповідача в особі командира військової частини відповідає положенням законодавства.
Судом першої інстанції не враховано вимоги статті 191 Положення №1153/2008, а відповідач був обізнаний з наявністю поважних причин затримки прибуття у військову частину та про рішення про продовження відпустки позивача, тому у відповідача були відсутні правові підстави проводити службове розслідування. Неврахування судом першої інстанції цих обставин призвело до не скасування акту службового розслідування.
Вважає, що у відповідача були відсутні підстави для призначення та проведення службового розслідування наказом №924 від 15 листопада 2024 року, створення акту службового розслідування від 15 листопада 2024 року, а також видавати наказ №302 від 15 листопада 2024 року про результати службового розслідування.
В матеріалах справи відсутні докази про вжиття заходів відповідачем, обов`язковість яких встановлено ст. 193 Положення №1153/2008, а суд першої інстанції не вжив заходів по встановленню, чи виконані відповідачем відповідні обов`язки.
Внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального ухвалено несправедливе та неправильне рішення в частині не скасування наказу №924 від 15 листопада 2024 року та акту службового розслідування від 15 листопада 2024 року.
Судом першої інстанції помилково застосовано пункт 24 розділу ХІІ Інструкції №280 в редакції наказу Міністерства оборони України № 687 від 14 жовтня 2024 року, яка набрала чинності 20 листопада 2024 року, тобто вже після звернення позивача з рапортом від 11 листопада 2024 року до відповідача та до створення відповідачем листа №1663/6267 від 12 листопада 2024 року.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідачем разом з відмовою надання відпустки листом №1663/6267 від 12 листопада 2024 року всупереч вимогам абз. 3 ст. 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та п. 22 розділу ХІІ Інструкції №280 не направлено позивача або не зобов`язано позивача прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем мешкання для очікування документів про звільнення.
Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про відсутність ознак рішення суб`єкта владних повноважень в наступних службових документах відповідача: доповіді рапортом від 13.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 ; доповіді про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14.11.2024; доповіді рапортом від 15.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 ; поясненнях від 15.11.2024 командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 ; пункту 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15.11.2024; наказі командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) №924 від 15.11.2024; акті службового розслідування підписаний старшим офіцером відділення психологічної підтримки персоналу в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 15.11.2024; доповіді про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024.
Крім того, встановивши протиправну бездіяльність відповідача, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у відшкодуванні моральної шкоди завданої протиправними діями та бездіяльністю відповідача.
Зважаючи на триваючий характер протиправної поведінки відповідача та не поновлення порушених прав скаржника станом на дату звернення з цією апеляційною скаргою, вважає доведеним завдану позивачу матеріальну шкоду.
Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про виплату недонарахованих сум грошового забезпечення та її виплату, судом не ухвалено рішення про виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки відповідно до вимог ст. 117 КЗпП.
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 25.02.2022 був призваний до лав ЗСУ за Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 “Про загальну мобілізацію”.
14.07.2023 наказом №197 командира Військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 з 14 липня 2023 року призначено на посаду солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, зараховано до списків особового складу 54 запасної роти та на всі види забезпечення Військової частини НОМЕР_1 .
Згідно довідки військово-лікарської комісії від 08.11.2024 №1862п Національного військово-медичного клінічного центру “Головний військовий клінічний центр” (далі – НВМКЦ “ГВКЦ”), виписки із медичної карти стаціонарного хворого №11293 від 11.11.2024 НВМКЦ “ГВКЦ”, свідоцтва про хворобу №1862-п, затвердженого головою комісії 29.11.2024, ОСОБА_1 перебував на обстеженні і лікуванні в КП “Дніпропетровська обласна клінічна лікарня” з 19.06.2023 по 10.07.2023; в КНП КСР “Кегичівська ЦР” з 27.07.2023 по 03.08.2023, з 18.10.2023 по 01.11.2023; в КП “Дніпропетровська обласна клінічна лікарня” з 08.12.2023 по 01.01.2024, з 02.01.2024 по 24.01.2024; в Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни ДОР” з 01.03.2024 по 18.03.2024; у військовій частині НОМЕР_2 з 31.01.2023 по 29.05.2023, з 20.03.2024 по 31.07.2024; в НВМКЦ “ГВКЦ” з 13.08.2024 по 11.11.2024. Захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини. На підставі статті 23-а графи II розкладу хвороб, позивач визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку; потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів (на строк, необхідний для оформлення та затвердження свідоцтва про хворобу, але не більше 30 календарних днів); у супроводжуючому має потребу (потребує одного супроводжуючого).
У рапорті від 11.11.2024 позивач просив надати йому відпустку за станом здоров`я на 30 діб та зазначив, що за станом здоров`я самостійно прибути в розташування військової частини НОМЕР_1 не зможе, тому його буде відправлено потягом в місто Дніпро за місцем перебування на тимчасовому обміну в в/ч НОМЕР_3 . Також позивач вказує: “у випадку позитивного рішення (задоволення прохання) документи про відпустку прошу надіслати засобами СЕДО в в/ч НОМЕР_3 , або в в/ч НОМЕР_2 , або в ІНФОРМАЦІЯ_1 ”. 
Рапорт від 11.11.2024 та додані до нього документи позивач направив 11.11.2024 о 18:02 засобами месенджера “WhatsApp” командиру 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту 
ОСОБА_2 результаті розгляду вказаного рапорту від 11.11.2024, Військова частина НОМЕР_1 засобами месенджера “WhatsApp” через лейтенанта ОСОБА_4 направила позивачу 12.11.2024 о 16:17 лист від 12.11.2024 №1663/6267, в якому роз`яснила, що в довідці Національного військово-медичного клінічного центру “Головний військовий клінічний центр” зазначено про необхідність звільнення позивача від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів, що не передбачає надання військовослужбовцю відпустки за станом здоров`я. Оскільки згідно із Випискою із медичної карти стаціонарного хворого НВМКЦ “ГВКЦ” №11293 від 11.11.2024 ст.солдата ОСОБА_1 виписано із лікувального закладу, то він зобов`язаний не пізніше ніж через дві доби прибути до місця служби, де його буде повернуто з лікування відповідним наказом командира військової частини та надано звільнення від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів із перебуванням у розташуванні підрозділу. Також у цьому листі позивач був застережений, що у разі його неприбуття військовослужбовця до місця служби до 18 годин 00 хвилин 13.11.2024, його буде оголошено таким, що самовільно залишив військову частину (не повернувся до місця служби).
13.11.2024 командир 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_5 подав рапорт щодо відсутності позивача за місцем служби, що свідчить про самовільне залишення військової частини, тому з метою забезпечення належного обліку особового складу, лейтенант ОСОБА_6 просить призначити службову перевірку за фактом неповернення ст.солдата ОСОБА_1 до місця служби після лікування.
На підставі рапорту лейтенанта ОСОБА_4 від 13.11.2024 та повідомлення НВМКЦ “ГВКЦ”, видано наказ командиром військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2024 №328, згідно пункту 8 якого ст.солдат ОСОБА_1 , який не прибув після завершення лікування, вважати таким, що 13.11.2024 самовільно залишив частину, та призупинити виплату грошового забезпечення.
14.11.2024 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надіслано командиру військової частини НОМЕР_4 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , керівнику Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Доповідь за вих. №1663/6322 про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 . 
Командир 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , лейтенант ОСОБА_5 подав рапорт від 2024р., зареєстрований військовою частиною НОМЕР_1 15.11.2024 за вх.№1663/12100, яким доповів командиру військової частини НОМЕР_1 про повернення 15.11.2024 ст. солдата ОСОБА_1 у розташування 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку з чим просить призначити службове розслідування для з`ясування причин і умов, що призвели до факту несвоєчасного повернення позивача у розташування 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .
Пунктом 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.11.2024 №330 ст. солдата ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину, вважати таким, що 15.11.2024 прибув до військової частини НОМЕР_1 та відновити виплату грошового забезпечення у зв`язку з поверненням в частину.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) від 15.11.2024 №924 призначено провести службове розслідування щодо самовільного залишення військової частини ст. солдатом ОСОБА_1 з метою уточнення причин і умов, що призвели до самовільного залишення військової частини.
15.11.2024 командиром 54 запасної роти лейтенантом ОСОБА_2 у межах призначеного службового розслідування надано пояснення щодо відомих йому обставин справи. Лейтенант ОСОБА_2 підтвердив, що спілкувався із ст. солдатом ОСОБА_1 засобами месенджера “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ”, скріншоти якої наявні в матеріалах справи. Згідно пояснень лейтенанта ОСОБА_2 , ст. солдат ОСОБА_1 14.11.2024 повідомив, що зможе прибути до військової частини лише 15.11.2024, оскільки потяг, яким він планує добиратися, ходить лише через добу, тому придбав квиток на потяг, який відправляється з м. Дніпро о 17 годині 10 хвилин 14.11.2024 та має прибути до м. Луцьк о 09 годині 35 хвилин 15.11.2024. Позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 близько 12 години 00 хвилин 15.11.2024.
15.11.2024 затверджено Акт службового розслідування, відповідно до якого солдат резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 несвоєчасно прибув з лікувального закладу повернувшись 15.11.2024 до тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 . Службовим розслідуванням не встановлено поважних причин і підстав відсутності у військовій частині НОМЕР_1 (місце служби) старшого солдата ОСОБА_1 у період з 13.11.2024 до 15.11.2024. Рекомендовано службове розслідування вважати завершеним; ст. солдата ОСОБА_1 вважати таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби); за допущене грубе порушення військової дисципліни (вимог статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 12, 14, 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України) та виявлене недбале ставлення до військової служби, ст. солдата ОСОБА_1 притягнути до дисциплінарної відповідальності та до адміністративної відповідальності за статтею 172-15 КУпАП.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2024 №305 “Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_7 ” старшого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби); за допущене грубе порушення військової дисципліни притягнуто до дисциплінарної відповідальності та до адміністративної відповідальності за статтею 172-15 КУпАП.
Постановою Волинського апеляційного суду від 09.04.2025 у справі №161/23134/24 (провадження №33/802/247/25) провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, - у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-15 КУпАП, оскільки позивач не відноситься до “військової службової особи, яка обіймає постійно чи тимчасово посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконує такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був старшим солдатом резерву 2 взводу 54 запасної роти військової частина НОМЕР_1 ”.
16.11.2024 т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 надіслано командиру військової частини НОМЕР_4 , начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , керівнику Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону Доповідь за вих. №1663/6360 про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву НОМЕР_5 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 . 
Відповідно до витягу з наказу від 12.12.2024 №357 командира Військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10.12.2024 №138-РС у відставку за підпунктом “б” за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку, вважати таким, що 12.12.2024 справи та посаду здав і направити для подальшого обліку до ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) були відсутні законні підстави для визнання ст. солдата ОСОБА_1 таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби), та для притягнення останнього до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, а відповідач протиправно в наказі від 15.11.2024 №305 “Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 ” визнав позивача відсутнім на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби), та протиправно притягнув його до дисциплінарної та адміністративної відповідальності.
З метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15.11.2024 №305 “Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 ”, яким позивача визнано відсутнім на військовій службі без поважних причин з 13.11.2024 до 15.11.2024 (2 доби) та притягнуто до дисциплінарної та адміністративної відповідальності; визнати протиправним пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13.11.2024 та скасувати його в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, в якому зазначено, що позивач не прибув після завершення лікування у Національному військово-медичному клінічному центрі “Головному військовому клінічному госпіталі”, вважати таким, що 13 листопада 2024 року самовільно залишив частину; та згідно розділу 1 пункту 15 наказу МОУ від 07.06.2022 №260 з 13 листопада 2024 року призупинити виплату грошового забезпечення.
Внаслідок визнання протиправним та скасування наказу від 15.11.2024 №305 та п. 8 наказу від 13.11.2024 №328 в частині, що стосується старшого солдата ОСОБА_1 , підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 донарахувати та виплатити громадянину ОСОБА_1 ненараховані види грошового, речового та продовольчого забезпечення, які були не нараховані та не виплачені у зв`язку з призупиненням на підставі вказаних наказів.
Стосовно позовних вимог позивача в частині визнання протиправними: доповідь рапортом від 13.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , доповідь про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14.11.2024, доповідь рапортом від 15.11.2024 командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , пояснення від 15.11.2024 командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 , пункт 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15.11.2024, наказ командира в/ч НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) №924 від 15.11.2024, акт службового розслідування підписаний старшим офіцером відділення психологічної підтримки персоналу в/ч НОМЕР_1 лейтенантом ОСОБА_3 15.11.2024, Доповідь про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024, суд першої інстанції вказав, що спірні документи є інструментом вертикальної комунікації у військовій ієрархії, що мають виключно інформаційно-доповідний характер та не містять ознак рішення суб`єкта владних повноважень, не породжують та не створюють для позивача будь-яких правових юридичних наслідків.
На думку суду першої інстанції, відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оспорюваних дій по складанню спірних документів щодо самовільного залишення військовослужбовцем військової частини не породжує для останнього і права на захист, тобто, право на звернення з такими позовними вимогами.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскарження спірних документів щодо самовільного залишення військовослужбовцем військової частини (у тому числі і дії по її складанню) не породжують та не створюють для позивача будь-яких правових юридичних наслідків, оскільки визнання протиправними таких дій по їх складанню без оскарження у встановленому законом порядку позивачем акту індивідуальної дії, який був прийнятий на підставі згаданих документів, не призведе до відновлення прав позивача, тому є не належним та неефективним способом захисту порушеного права позивача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів, а суд не встановив, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.
Позивачем оскаржене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за мобілізацією з 25 лютого 2022 року, з 14 липня 2023 року по 12 грудня 2024 року у складі військовій частині НОМЕР_1 на посаді солдата резерву 54 запасної роти.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №357 від 12 грудня 2024 року старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 10 грудня 2024 року №138-РС у відставку за підпунктом «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказано вважати таким, що 12 грудня 2024 року справи та посаду здав. 
Не є спірним питанням, що ОСОБА_1 отримано захворювання, пов`язане з проходженням військової служби та захистом Батьківщини, внаслідок чого перебував на обстеженні і безперервному лікуванні в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» з 19.06.2023 по 10.07.2023; в КНП КСР «Кегичівська ЦР» з 27.07.2023 по 03.08.2023, з 18.10.2023 по 01.11.2023; в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня» з 08.12.2023 по 01.01.2024, з 02.01.2024 по 24.01.2024; в Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни ДОР з 01.03.2024 по 18.03.2024; у військовій частині НОМЕР_2 з 31.01.2023 по 29.05.2023, з 20.03.2024 по 31.07.2024; в НВМКЦ «ГВКЦ» з 13.08.2024 по 11.11.2024, та був визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. 
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 08.11.2024 №1862п та виписки із медичної карти стаціонарного хворого №11293 від 11.11.2024, виданих НВМКЦ «ГВКЦ», позивач потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів (на строк, необхідний для оформлення та затвердження свідоцтва про хворобу, але не більше 30 календарних днів); у супроводжуючому має потребу (потребує одного супроводжуючого).
Позивачем 11 листопада 2024 року направлено командиру 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_8 засобами месенджера « ІНФОРМАЦІЯ_3 » рапорт з проханням надати йому відпустку за станом здоров`я на 30 діб, вказавши, що за станом здоров`я самостійно прибути в розташування військової частини НОМЕР_1 не зможе, тому його буде відправлено потягом в місто Дніпро за місцем перебування на тимчасовому обміну у військовій частині НОМЕР_3 . 
Крім того, позивачем 11 листопада 2024 року складено на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про надання відпустки за станом здоровья (а.с. 42зв), який направлено НВМКЦ «ГВКГ» листом від 11 листопада 2024 року командиру військової частини НОМЕР_1 (а.с. 42).
Листом від 12 листопада 2024 року №1663/6267 відмовлено позивачу в наданні відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів та повідомлено, що в довідці Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний центр» від 08 листопада 2024 року №1862п зазначено про необхідність звільнення позивача від виконання службових обов`язків на 30 календарних днів, що не передбачає надання військовослужбовцю відпустки за станом здоров`я. У листі вказано, що у разі неприбуття до місця служби до 18 годин 00 хвилин 13 листопада 2024 року його буде оголошено таким, що самовільно залишив військову частину (не повернувся до місця служби).
Лист військової частини отримано позивачем засобами месенджера « ІНФОРМАЦІЯ_3 » через лейтенанта ОСОБА_4 12 листопада 2024 року о 16:17.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2024 року №924 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 » призначено проведення службового розслідування з метою уточнення причин і умов, що призвели до самовільного залишення військової частини солдатом резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 (а.с. 58).
Актом службового розслідування (а.с. 61-65) запропоновано позивача вважати таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13 листопада 2024 року по 15 листопада 2024 року (2 доби); за допущене грубе порушення військової дисципліни, а саме вимог статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 11, 13, 14, 254 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності відповідно до рішення командира військової частини та адміністративної відповідальності за статтею 172-15 КУпАП.
Командиром військової частини НОМЕР_1 15 листопада 2024 року затверджено акт службового розслідування, яким старшого солдата ОСОБА_1 визнано таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13 листопада 2024 року по 15 листопада 2024 року (2 доби).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 305 від 15 листопада 2024 року «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 (а.с. 231-232) службове розслідування згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2024 року № 924 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 вважати завершеним; старшого солдата ОСОБА_1 вважати таким, що був відсутній на військовій службі без поважних причин з 13 листопада 2024 по 15 листопада 2024 року (2доби); за допущене порушення притягнути до дисциплінарної та адміністративної відповідальності.
Пунктом 8 наказу командира військової частини №328 від 13 листопада 2024 року (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, який не прибув після завершення лікування у Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь», вважати таким, що з 13 листопада 2024 року самовільно залишив військову частину. Згідно з розділом 1 пункту 15 наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2022 року № 260 з 13 листопада 2024 року призупинено виплату грошового забезпечення (а.с. 54).
Пунктом 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15 листопада 2024 року старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, який самовільно залишив військову частину, вважати таким, що 15 листопада 2024 року прибув до військової частини НОМЕР_1 (а.с. 57).
Враховуючи межі апеляційного оскарження, зазначені позивачем в апеляційній скарзі, спірним під час апеляційного перегляду справи є питання правомірності листа військової частини НОМЕР_1 №1663/6267 від 12 листопада 2024 року, доповіді рапортом від 13 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , доповіді про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14 листопада 2024 року, доповіді рапортом від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , пояснень від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 , акту службового розслідування, доповіді про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024; пункту 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15 листопада 2024 року, наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарчої діяльності) №924 від 15 листопада 2024 року, а також питання стягнення моральної шкоди.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 2 якого встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Частиною четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 2 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частина шоста вказаної статті Закону №2232-XII визначає види військової служби, до якої, зокрема, віднесено військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 24 Закону № 2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дія якого у подальшому продовжувалась, тобто на час виникнення спірних правовідносин в Україні триває воєнний стан, період дії якого, відповідно до Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» є особливим періодом, який передбачає перехід Збройних Сил України та інших військових формувань на штати воєнного стану, які передбачають заміщення воєнних посад.
Насамперед суд вважає за необхідне надати оцінку доводам апелянта про протиправність наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15 листопада 2024 року №924 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про призначення службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 » призначено проведення службового розслідування з метою уточнення причин і умов, що призвели до самовільного залишення військової частини солдатом резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_1 », а також акту службового розслідування.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі – Положення), відповідно до пункту 1 якого це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Згідно з пунктом 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548 (далі - Статут).
Відповідно до статті 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі – Дисциплінарний статут ЗСУ).
Статтею 1 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Згідно зі статтею 2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Стаття 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначає, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця:
додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів;
бути пильним, зберігати державну таємницю;
додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство;
виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету;
поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків;
не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Частиною третьою статті 5 Дисциплінарного статуту ЗСУ встановлено, що стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Абзацом першим статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Тобто дисциплінарним правопорушенням визнається як невиконання чи неналежне виконання військовослужбовцем своїх службових обов`язків, так й порушення військової дисципліни чи громадського порядку.
За положеннями статті 84 Дисциплінарного статуту ЗСУ прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до пункту 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністерства оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за 1503/31371 (далі - Порядок № 608).
Пунктом 1 розділу ІV Порядку № 608 передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:
дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;
виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;
розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.
Пунктами 1, 3, 6 розділу V Порядку № 608 передбачено, що за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються:
посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування;
неправомірні дії військовослужбовця;
зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є);
вина військовослужбовця;
причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась;
вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено;
причини та умови, що сприяли правопорушенню;
заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відтак, за кожним фактом порушення службової дисципліни командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, при цьому прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Враховуючи, що позивач не прибув до розташування військової частини у визначений день (13 листопада 2024 року), з урахуванням відмови у задоволенні рапорту позивача про надання відпустки, командиром військової частини НОМЕР_1 цілком правомірно призначено службове розслідування від 15 листопада 2024 року №924, відповідно, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування цього наказу.
Суд відхиляє доводи апелянта стосовно відсутності підстав для призначення службового розслідування через те, що відповідач був обізнаний з наявністю поважних причин затримки прибуття у військову частину та про рішення про продовження відпустки позивача, адже, як вказано вище, службове розслідування призначається з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини, тобто в контексті спірних правовідносин відповідач мав підстави для призначення службового розслідування за фактом неприбуття позивачем у розташування військової служби. 
Крім того, акт службового розслідування відповідає установленим пунктом 3 розділу V Порядку № 608 вимогам.
Також суд зауважує, що, що акт службового розслідування не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України, адже індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Акт службового розслідування за своєю суттю є службовим документом, у якому зафіксовані установлені у ході службового розслідування факти та обставини, а також пропозиція до командира за результатами такого розслідування.
Акт службового розслідування не створює для позивача будь-яких негативних наслідків, адже такі наслідки може створювати прийняті за наслідками розгляду такого акту накази командира про притягнення особи до певного виду відповідальності. 
Відтак, суд доходить до висновку, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Суд звертає увагу, що судом першої інстанції визнано протиправним та скасовано пункт 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №328 від 13 листопада 2024 року в частині, що стосується позивача, а саме щодо визначення позивача таким, що з 13 листопада 2024 року самовільно залишив військову частину, та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 15 листопада 2024 року №305 «Про результати службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини старшим солдатом ОСОБА_1 », тобто ті накази, які дійсно порушували права позивача, отже, судом першої інстанції захищено права позивача у передбачений законом спосіб.
Скасування ж акту службового розслідування не призведе до будь-якого реального захисту права позивача. 
Стосовно питання правомірності пункту 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15 листопада 2024 року, яким старшого солдата ОСОБА_1 , солдата резерву 2 взводу 54 запасної роти, який самовільно залишив військову частину, вважати таким, що 15 листопада 2024 року прибув до військової частини НОМЕР_1 , суд зазначає, що цим наказ констатовано час прибуття позивача до розташування військової частини, тобто цим наказом не порушено жодні права позивача.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.
Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася до суду, суб`єктивного матеріального чи нематеріального блага (законного інтересу) або законного інтересу, який, на думку цієї особи, підлягає захисту.
Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, права якої порушені цим рішенням.
Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.
Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту адміністративним судом є наявність порушення дією, рішенням або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному та нематеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.
Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10, Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 815/5585/15, Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 822/450/16, від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 370/2759/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 210/3729/17 та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20, від 22 серпня 2019 року у справі № 288/1557/16-а, від 18 серпня 2022 року у справі № 540/421/21, від 09 квітня 2024 року в справі № 180/1173/16-а.
Оскільки пунктом 6 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №330 від 15 листопада 2024 року не порушені права позивача, відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Стосовно питання правомірності листа військової частини НОМЕР_1 №1663/6267 від 12 листопада 2024 року, доповіді рапортом від 13 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , доповіді про неповернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6322 від 14 листопада 2024 року, доповіді рапортом від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_2 , пояснень від 15 листопада 2024 року командира 54 запасної роти лейтенанта ОСОБА_2 , доповіді про повернення з військово-лікарської комісії лікування солдата резерву 54 запасної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 військової частини НОМЕР_1 №1663/6360 від 16.11.2024 року суд зазначає наступне.
Суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що наведені документи є інструментом вертикальної комунікації у військовій ієрархії, що мають виключно інформаційно-доповідний характер та не містять ознак рішення суб`єкта владних повноважень, тобто не є індивідуальними актами у розумінні пункту 19 частини першої статті 4 КАС України.
Наведені документи не створюють для позивача будь-яких негативних наслідків, адже такі наслідки може створювати прийняті за наслідками розгляду таких документів накази командира про притягнення особи до певного виду відповідальності. 
Відтак, суд доходить до висновку, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні цієї частини позовних вимог.
Наступним спірним питанням є наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди.
Позивач пов`язує наявність у нього права на отримання відшкодування моральної шкоди саме з протиправністю дій відповідача, які оскаржуються в межах цієї справи.
Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За приписами статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Верховним Судом неодноразово висловлювалась правова позиція з питання відшкодування моральної шкоди.
Зокрема, в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 Верховним Судом зазначено, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
При цьому у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд має надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. 
В межах цієї справи позивач вказує, що внаслідок протиправних дій та рішень відповідача йому завдано моральних страждань. 
Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в сумі 215424,00 грн. 
Судом першої інстанції правильно зауважено, що на підтвердження того, що такої моральної шкоди позивач зазнав саме внаслідок протиправних дій відповідача, позивачем не надано жодних доказів, як й не наведено обґрунтувань щодо визначення суми відшкодування (215424,00 грн).
У випадку заявлення вимог про відшкодування моральної шкоди саме позивач має зазначити та довести, в чому саме полягає моральна шкода, характер завданої шкоди, її прояви. Саме позивач має у своєму розпорядження необхідні докази завдання такої шкоди та обґрунтування розміру шкоди. 
Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2019 року в справі № 818/1430/17, в постанові від 14 травня 2020 року в справі №822/231/16.
В цьому випадку позивачем не надано взагалі доказів заподіяння йому душевних страждань саме у зв`язку з протиправним внесенням до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про порушення ним правил військового обліку, а сам по собі факт такого порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Відтак, суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.
Суд відхиляє доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі.
Власне доводи апелянта зводяться до констатації факту протиправності дій позивача та перенесених ним внаслідок таких протиправних дій моральних страждань, проте такі доводи не підтверджено відповідними доказами.
Суд зауважує, що позивачем до апеляційної скарги надано докази на підтвердження моральної шкоди, проте ухвалою від 27 січня 2026 року відмовлено у прийнятті таких доказів, адже позивачем не обґрунтовано неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції.
Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що судом першої інстанції помилково застосовано пункт 24 розділу ХІІ Інструкції №280 в редакції наказу Міністерства оборони України № 687 від 14 жовтня 2024 року, яка набрала чинності 20 листопада 2024 року, тобто вже після звернення позивача з рапортом від 11 листопада 2024 року до відповідача та до створення відповідачем листа №1663/6267 від 12 листопада 2024 року, суд зазначає таке.
Дійсно, судом першої інстанції у рішенні процитовано пункт 24 розділу ХІІ Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 15 вересня 2022 року № 280 (у редакції наказу Міністерства оборони України від 14 жовтня 2024 року № 687), тобто у редакції, яка набула чинності з 20 листопада 2024 року.
Разом з тим, ця Інструкція в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, містила в собі аналогічні приписи, які регулюють порядок дій військовослужбовців після завершення лікування або проведення огляду військово-лікарської комісії (пункт 22 розділу ХІІ), за якими після одужання та проведення (за потреби) медичного огляду військово-лікарською комісією військовослужбовці із закладів охорони здоров`я (установ) направляються:
придатні та обмежено придатні до військової служби за станом здоров`я за висновком (постановою) військово-лікарської комісії - безпосередньо до військових частин за місцем проходження служби до отримання поранень (контузій, травм або каліцтв), захворювань;
непридатні до військової служби за станом здоров`я за висновком (постановою) військово-лікарської комісії на підставі особистих рапортів - безпосередньо до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для постановки на військовий облік або виключення з військового обліку (крім військовослужбовців, визнаних військово-лікарською комісією непридатними до військової служби за станом здоров`я за наслідками поранень (контузій, травм або каліцтв), захворювань, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, які виявили бажання проходити військову службу та стосовно яких прийнято рішення про залишення на військовій службі за контрактом або прийняття на військову службу за контрактом);
визнані військово-лікарською комісією такими, що потребують відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або відпустки для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва), на підставі особистих рапортів - до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проведення відпустки з подальшою постановкою на облік.
Крім того, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині скасування наказу, прийнятого за результатами службового розслідування.
Відтак, неправильне застосування судом першої інстанції наведеної Інструкції не потягло за собою неправильне вирішення справи. Більш того, позовні вимоги, при вирішенні яких застосовано судом першої інстанції Інструкцію, задоволено судом першої інстанції, й позивач не ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині. 
З аналогічних підстав суд визнає необґрунтованими доводи апелянта про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідачем разом з відмовою надання відпустки листом №1663/6267 від 12 листопада 2024 року всупереч вимогам абз. 3 ст. 262 Статуту внутрішньої служби ЗСУ та п. 22 розділу ХІІ Інструкції №280 не направлено позивача або не зобов`язано позивача прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем мешкання для очікування документів про звільнення.
Суд відхиляє доводи апелянта про те, що ухвалюючи рішення про виплату недонарахованих сум грошового забезпечення, судом першої інстанції не ухвалено рішення про виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки відповідно до вимог статті 117 КЗпП, адже позивачем в межах цієї справи не заявлено позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 160/14453/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 160/14453/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 05 лютого 2026 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 05 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов