УХВАЛА
 
03 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 752/3051/25
провадження № 61-12120св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
судді-доповідача Калараша А. А.
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, постановлену колегією у складі суддів Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1.           У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі - ТОВ «Новобудова», Товариство) звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
2.           Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 21 квітня 2025 року позов задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 21 142,26 грн, 3% річних у розмірі 781,49 грн та інфляційні втрати у розмірі 2 856,32 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
3.           Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.
 
4.           Ухвалою від 08 вересня 2025 року Київський апеляційний суд залишив апеляційну скаргу без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме для надання доказів сплати судового збору.
 
5.           Ухвалою від 23 вересня 2025 року Київський апеляційний суд повернув ОСОБА_1 його апеляційну скаргу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
6.           28 вересня 2025 року ОСОБА_1 за допомогою підсистеми «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
7.           Мотивує тим, що суд апеляційної інстанції порушив норму процесуального права, зобов`язавши ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання апеляційної скарги, оскільки не врахував, що відповідач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій, права якого порушені предметом спору. Вважає, що суд апеляційної інстанції не застосував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21, від 21 листопада 2024 року у справі № 990/200/24. Заявник наполягає на тому, що суд апеляційної інстанції був зобов`язаний перевірити, чи стосується справа захисту його прав, які пов`язані з відносинами щодо оплати вартості наданих житлово-комунальних послуг.

 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
8.           Правом на подання відзиву інший учасник справи не скористався.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
9.           Ухвалою від 14 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року, витребував справу з суду першої інстанції.
 
10.        Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження колегія суддів надала оцінку тому, що оскаржуване судове рішення ухвалене у справі з ціною позову, яка не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто є малозначною в силу закону. Однак, вивчивши зміст оскаржуваного судового рішення, правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі на підставі пункту а) підпунтку 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, а саме за наявності у касаційній скарзі питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
11.        Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права (абзац другий частини другої статті 389 ЦПК України).
 
12.        Справа надійшла до Верховного Суду 04 листопада 2025 року.
 
13.        Ухвалою від 19 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу до розгляду. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
14.        Відповідно до частини другої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
15.        Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21 (провадження № 61-9453св23) щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у справі за позовом надавача послуг про стягнення зі споживача вартості наданих житлово комунальних послуг з огляду на такі обставини.
 
16.        Необхідність відступлення від висновку щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у подібних правовідносинах викликана тим, що колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21 (провадження № 61-9453св23) виклала правовий висновок про те, що якщо фізична особа - відповідач є учасником бойових дій та має пільги, визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме зі сплати вартості наданих житлово-комунальних послуг у розмірі 75%, то у справі, предметом якої є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на користь надавача послуг, така фізична особа - відповідач звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
17.        Водночас, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 755/8368/23 (провадження № 61-2943св24) виклала правовий висновок про те, що звертаючись до суду з апеляційною чи касаційною скаргами у справі про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на користь надавача послуг, фізична особа - відповідач сплачує судовий збір на загальних підставах, оскільки такий спір не стосується питань, пов`язаних з її соціальним захистом як учасника бойових дій з врахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
18.        Правове питання, порушене в касаційній скарзі, стосується можливості звільнення відповідача - фізичної особи та споживача житлово-комунальних послуг, яка має статус учасника бойових дій, від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду у справі, предметом позову якої є стягнення з неї заборгованості за надані житлово-комунальні послуги на користь надавача послуг, на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки на думку заявника ця справа стосується його прав, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на сплату вартості житлово-комунальних послуг у розмірі 75%.
 
19.        Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
20.        Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», наголошуючи на тому, що є учасником бойових дій, а спір стосується порушення його прав, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на сплату вартості житлово-комунальних послуг у пільговому розмірі.  
 
21.        Відмовивши у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції керувався тим, що цей спір не стосується порушення прав ОСОБА_1 , який має статус відповідача, а отже на нього не розповсюджується дія пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
22.        Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 виклала правовий висновок стосовно застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у подібних правовідносинах, зазначивши про те, що вказана норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Спір у справі, яка була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, був ініційований особою, яка мала статус учасника бойових дій, щодо захисту її права на отримання земельної ділянки.
 
23.        Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 567/79/23 за позовом особи - ветерана війни про визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди землі та скасування її державної реєстрації, в ухвалі від 03 липня 2024 року просила Велику Палату Верховного Суду розширити тлумачення пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, задля звільнення особи від сплати судового збору на підставі зазначеної норми у всіх випадках.
 
24.        Ухвалою від 11 вересня 2024 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 567/79/23 на розгляд Третій судовій палаті Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначивши про те, що оскільки Верховна Рада не прийняла Закон про внесення змін до статті 5 Закону України «Про судовий збір» шляхом викладення пункту 13 частини першої статті 5 у такій редакції: «учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у всіх справах незалежно від характеру порушених прав», тобто законодавець чітко визначив свою позицію щодо цього питання, тому відсутні підстави стверджувати про зміну суспільних відносин чи нормативного регулювання, внаслідок яких правовий висновок, викладений у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17, втратив зрозумілість чи набув ознак неузгодженості, необґрунтованості, незбалансованості чи помилковості.
 
25.        Водночас, ні Велика Палата Верховного Суду, ні колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у своїх судових рішеннях не роз`яснили, чи входять до складу застосованого законодавцем у пункті 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» поняття «справ, пов`язаних з порушенням їхніх прав», справи, в яких особа - учасник бойових дій має статус відповідача у спорі, тобто не є ініціатором спору, не зверталася до суду за захистом її порушеного права. Колегія суддів наголошує, що формулювання такого правового висновку є необхідним, зокрема, для правової визначеності щодо наявності або відсутності обов`язку відповідача, який має статус учасника бойових дій, сплачувати судовий збір за ініціювання процедури оскарження судового рішення у спорі про стягнення з нього заборгованості за надання житлово-комунальних послуг на користь надавача послуг з огляду на те, що на визначення розміру заборгованості може вплинути пільга, визначена пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
 
26.        Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
27.        В частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
28.        Згідно з частинами першою та другою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
29.        Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
30.        У частині другій статті 16 ЦК України законодавець перерахував можливі способи захисту порушеного права, зазначивши у частині третій статті 16 ЦК України про те, що цивільне право або інтерес можуть бути захищені іншим способом, що встановлений договором, законом чи судом у визначених законом випадках.
 
31.        Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
 
32.        Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 роз`яснив, зокрема, те, що право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
 
33.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18, від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 тощо.
 
34.        Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень інших суб`єктів спірних правовідносин.
 
35.        Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач має конкретизувати, яких саме негативних наслідків він зазнав, яким чином порушуються його права, та надати докази і навести аргументи на підтвердження своїх доводів. Натомість відповідач має процесуальне право у визначений законом спосіб спростовувати доводи щодо порушення ним прав позивача.
 
36.        Тобто, визначаючи поняття звернення до суду за захистом порушеного права, законодавець фактично вклав у нього таку послідовність фактів, які підлягають доведенню в контексті принципу змагальності цивільного судочинства: 1) особа має бути наділена певним правом, визначеним законодавством; 2) особа має скористатися цим правом відповідно до визначеного законом порядку; 3) у разі невизнання, оспорювання чи перешкоджання у реалізації права особа може звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права чи інтересу в один зі способів, визначених статтею 16 ЦК України.
 
37.        Надаючи оцінку визначеним пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» пільгам щодо сплати судового збору, колегія суддів дійшла висновку про те, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України звільняються від сплати судового збору за подання позовів, апеляційних та касаційних скарг у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, тобто у спорах, розгляд яких ініційований цими ж особами задля захисту їхніх прав, визначених у статтях 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
38.        У цій справі ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу та вимагаючи звільнити його від сплати судового збору, наполягав на тому, що є учасником бойових дій, а оскаржуваним судовим рішенням порушуються його соціальні права, зокрема право на пільгу, визначену пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за змістом якої учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається                          75-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.
 
39.        Спір у цій справі ініційований ТОВ «Новобудова» та спрямований на захист його порушеного права на своєчасну оплату відповідачем вартості наданих йому житлово-комунальних послуг. Тобто, предметом дослідження у цій справі є з`ясування судом наявності зобов`язальних правовідносин між ТОВ «Новобудова» та споживачем ОСОБА_1 , встановлення необхідного кола прав та обов`язків щодо надання житлово-комунальних послуг позивачем, обов`язку споживача з оплати їх вартості, обґрунтованість факту наявності заборгованості та її розміру.
 
40.        Колегія суддів вказує на те, що оскарження ОСОБА_1 в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції є реалізацією права учасника справи на спростування підстав для покладення на нього відповідальності за порушення прав позивача у зв`язку з незгодою  наявності такої заборгованості та запереченні проти наявності підстав щодо нарахування такої заборгованості у заявленому позивачем розмірі під час перегляду судового рішення судом вищої інстанції. Однак, оцінивши таку процесуальну дію через призму цивільного та цивільного процесуального законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав стверджувати, що справа про стягнення зі споживача на користь надавача послуг заборгованості за надані житлово-комунальних послуги, в якій ОСОБА_1 має процесуальний статус відповідача, стосується порушеного права ОСОБА_1 як учасника бойових дій на пільгу щодо розміру вартості житлово-комунальних послуг, встановлену пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки доведеність факту порушення права встановлюється судом під час розгляду саме позовних вимог особи на підставі поданих нею належних, достатніх та допустимих доказів на їх підтвердження.
41.        Колегія суддів акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 не звертався до суду з зустрічним позовом про захист його порушеного права як споживача послуги шляхом зобов`язання надавача послуг вчинити певні дії, зокрема, здійснити перерахунок заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за вказаний позивачем період з врахуванням встановленої законом пільги, що додатково вказує на відсутність його претензій до відповідача щодо порушення його соціальних прав на пільгу, визначену пунктом 5 частини першої статті  12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
42.        Відповідно до пункту 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
43.        З огляду на зазначені норми Конституції України, положення цивільного та цивільного процесуального законодавства колегія суддів дійшла висновку про те, що ініціювання особою спору, спрямованого на захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, та оскарження судового рішення у справі, в якій та сама особа має статус лише відповідача, належать до різних категорій реалізації особою своїх процесуальних прав, мають чітко визначений процесуальним законодавством порядок та строки вчинення, що унеможливлює їх ототожнення. Як наслідок такі обставини нівелюють доводи заявника про розповсюдження на нього пільги щодо сплати судового збору, визначеної пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», під час вирішення питання про прийняття до розгляду апеляційної скарги на судове рішення у справі, ініціатором якої він не є.
 
44.        Тобто, таким правом особа може скористатися лише у разі звернення до суду з позовною вимогою про поновлення свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права на сплату вартості житлово-комунальних послуг у розмірі, визначеному з врахуванням пільги, визначеної пунктом 5 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 
45.        Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
46.        Враховуючи наведене, наявність правового висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», викладеного у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21 щодо можливості звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги особи, яка не є ініціатором спору про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги зі споживача на користь надавача послуг, створює неоднозначність у правозастосуванні вказаної норми.
 
47.        Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступу від правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 750/15121/21, щодо звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги особи - учасника бойових дій, яка є відповідачем у справі, предметом якої є позовна вимога про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги зі споживача на користь надавача послуги.
 
Керуючись частиною другою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                           А. А. Калараш
 
А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко
 
Є. В. Петров
 
В. В. Пророк