ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16028/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каленюк Жанна Василівна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,
суддів: Ганечко О.М.,
Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 14 травня 2019 року №0035364202 про застосування штрафних санкцій у сумі 510,00 грн, від 14 травня 2019 року №0035394202 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору у сумі 49585,66 грн, від 14 травня 2019 року №0035344202 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) у сумі 595027,93 грн, від 14 травня 2019 року №0035354202 про застосування штрафних санкцій у сумі 170,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що жодних повідомлень про проведення податкової перевірки, акта перевірки позивач не отримував, що є порушенням порядку проведення перевірки, та як наслідок свідчить про безпідставність винесених спірних податкових повідомлень-рішень.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 14 травня 2019 року №0035364202, від 14 травня 2019 року №0035394202, від 14 травня 2019 року №0035344202, від 14 травня 2019 року №0035354202.
Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки позивач в порушення вимог підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 179.1 статті 179 ПК України не подав річну декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік та не сплатив ПДФО у сумі 476022,34 грн і військовий збір у сумі 39668,53 грн, вказане і стало підставою для прийняття 14 травня 2019 року податкових повідомлень-рішень
На думку скаржника, зазначені в пункті 2.1 Акту перевірки помилки щодо дати проведення перевірки та дати результатів проведення перевірки не є суттєвими та не впливають на суть встановлених податковим органом порушень.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що податковим органом жодним чином не спростовано факт недотримання процедури проведення перевірки, в тому числі і щодо вручення наказу про проведення позапланової невиїзної перевірки.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Наказом ГУ ДФС у м. Києві від 21 лютого 2019 року №2312 на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78, статті 79, пункту 82.2 статті 82 ПК України, у зв`язку із отриманням податкової інформації щодо отриманого фізичною особою - платником податків доходу у вигляді анульованого кредитором боргу визначено провести з 04 березня 2019 року протягом п`яти робочих днів документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати ПДФО та військового збору з отриманого доходу як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) кредитором АТ «УкрСиббанк», за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року.
У свою чергу, Наказ ГУ ДФС у м. Києві від 21 лютого 2019 року №2312 та повідомлення від 25 лютого 2019 року №21978/Б/26-15-42-02-27 (а.с.43) про проведення з 04 березня 2019 року у приміщенні ГУ ДФС у м. Києві перевірки та необхідність забезпечити надання Книги обліку доходів і витрат для визначення загального річного оподатковуваного доходу та всіх необхідних документів, що пов`язані із нарахуванням і сплатою ПДФО та військового збору, надіслано ОСОБА_1 поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та такі були вручені адресату 23 березня 2019 року.
За результатами вказаної перевірки складено Акт від 18 березня 2019 року №598/26-15-42-02-30/ НОМЕР_1 , відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 у 2017 році отримав дохід у сумі 2644568,53 грн за ознакою доходу « 126» - додаткове благо, без визначення суми утриманого податку, джерело отримання - АТ «УкрСиббанк». На запити ГУ ДФС у м. Києві АТ «УкрСиббанк» листами підтверджено анулювання (прощення) заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 березня 2007 року №11131099000 ОСОБА_1 у сумі 100758,58 доларів США, що за курсом Національного банку України на день нарахування становить 2644568,53 грн. Листом від 07 червня 2017 року №24-3/190 ОСОБА_1 повідомлений кредитором про свій обов`язок самостійно сплатити ПДФО із суми прощеної заборгованості за кредитом з відображенням такого доходу у річній податковій декларації відповідно.
Разом з тим, контролюючим органом встановлено наступні порушення:
- підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, підпункту 179.1 статті 179 ПК України - у зв`язку із неподанням податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік;
- пункту 44.1, 44.3 статті 44, підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 ПК України - до перевірки не подано Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
- підпункту «д» підпункту 164.2.11 пункту 164.2 статті 168 підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 ПК України - не задекларовано річний оподатковуваний дохід за 2017 рік у сумі 2644568,53 грн та не перераховано до бюджету ПДФО у сумі 476022,34 грн;
- підпунктів 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, що призвело до заниження суми грошового зобов`язання з військового збору за 2017 рік на 39668,53 грн.
На підставі вказаного Акта перевірки ГУ ДФС у м. Києві прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:
1) від 14 травня 2019 року №0035364202 про застосування штрафних санкцій у сумі 510,00 грн за незабезпечення зберігання первинних документів, пов`язаних з обчисленням податків і зборів;
2) від 14 травня 2019 року №0035394202 про збільшення грошового зобов`язання з військового збору у сумі 49585,66 грн, з них 39668,53 грн - основний платіж, 9917,13 грн - штрафні санкції;
3) від 14 травня 2019 року №0035344202 про збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (ДДФО) у сумі 595027,93 грн, з них 476022,34 грн - основний платіж, 119005,59 грн - штрафні санкції;
4) від 14 травня 2019 року №0035354202 про застосування штрафних санкцій у сумі 170,00 грн за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік.
Не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки не виконання контролюючим органом вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України є істотним порушенням процедури перевірки, тобто, є самостійною та достатньою підставою для скасування податкових повідомлень-рішень та інших рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки як її прямого наслідку, так як встановлені у ході перевірки порушення виключають допустимість як доказів відомостей, отриманих в ході такої перевірки та, відповідно, нівелюють її результати.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами та доповненнями) (далі - Кодекс або ПК України або повністю назва), контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
У силу вимог п.п. 75.1.2 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Положеннями статті 79 ПК України регламентовано особливості проведення документальної невиїзної перевірки.
Документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом (пункт 79.1 статті 79 ПК України).
При цьому згідно з пунктом 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Відповідно до пункту 78.4 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
І хоч згідно з пунктом 79.3 статті 79 ПК України присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова, проте підпунктом 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 цього Кодексу установлено право платника податків бути присутнім під час проведення перевірок та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомлюватися та отримувати акти (довідки) перевірок, проведених контролюючими органами, перед підписанням актів (довідок) про проведення перевірки, у разі наявності зауважень щодо змісту (тексту) складених актів (довідок) підписувати їх із застереженням та подавати контролюючому органу письмові заперечення в порядку, встановленому цим Кодексом.
Пунктом 79.5 статті 79 ПК України передбачено, що за наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.
Аналізуючи наведені норми вбачається, що документальна невиїзна планова перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, а посадові особи контролюючого органу уповноважені розпочати проведення документальної перевірки за умови вручення копії наказу про проведення документальної планової перевірки та письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки
Відповідно, можливість проведення контролюючим органом податкової перевірки законодавець пов`язує з належним і завчасним повідомленням платника податків про її проведення на підставі наказу, у якому визначено підстави перевірки, її вид, питання, які будуть перевірятися, та за який період, строк проведення перевірки.
Пунктом 42.2 статті 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Згідно з пунктом 42.5 статті 42 ПК України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Таким чином, документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено відповідачем у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
Обов`язок контролюючого органу інформувати про причини і підстави проведення перевірки пов`язаний із забезпеченням можливості платнику податків подавати пояснення, документи щодо предмета перевірки, користуватися правовою допомогою, що має на меті забезпечити об`єктивність та прозорість контрольних заходів, унеможливити свавільність контролюючого органу при виконанні наданих законом повноважень.
Гарантії захисту прав платника податків на етапі реалізації результатів проведеної перевірки установлені у статті 86 ПК України та такі полягають у праві бути ознайомленим з актом перевірки, подавати заперечення на акт перевірки, брати участь у розгляді заперечень.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 сформував правовий висновок, відповідно до якого, оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому таким підставам, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки інших підстав щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
У свою чергу, позиція позивач грунтується на недотримання контролюючим органом процедури проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, що призвело до незаконності її наслідків.
Так, у питанні застосування положень пункту 79.2 статті 79 ПК України у взаємозв`язку з пунктом 42.2 статті 42 цього Кодексу Верховний Суд (постанови від 17 січня 2018 року у справі №1570/7146/12, від 06 березня 2018 року у справі №805/2307/17-а, від 05 травня 2018 року у справі №810/3188/17, від 02 травня 2018 року у справі №804/3006/17, від 26 вересня 2024 року у справі №520/23362/23 та ін.) дотримується усталеної позиції, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності її правових наслідків. Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни. Платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.
У постанові від 08 вересня 2021 року у справі №816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: аналізованими нормами ПК України (зокрема, пункт 42.2 статті 42, пункт 78.4, пункт 79.2 статті 79) з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів установлено умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку.
Постанови Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 640/9016/20, від 19 квітня 2024 року у справі №440/4696/18 вказують на те, що Верховний Суд від зазначених правових висновків в питанні умов, виконання яких надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки, не відступав.
Отже, істотною обставиною при вирішенні питання своєчасного повідомлення платника податків про проведення відносно нього перевірки є встановлення дати, з якої наказ про проведення перевірки вважається врученим.
З матеріалів справи вбачається, що наказ про призначення перевірки від 21 лютого 2019 року №2312 із повідомленням про проведення документальної невиїзної перевірки від 25 лютого 2019 року №21978/Б/26-15-42-02-27 з 04 березня 2019 року, які надіслані ОСОБА_1 поштою, той отримав 23 березня 2019 року, про що суду відповідач надав копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.93 зворот).
Разом з тим, як вірно відзначено судом першої інстанції, встановити, коли точно розпочата перевірка, неможливо, адже у пункті 2.1 акта перевірки від 18 березня 2019 року №598/26-15-42-02-30/2975400671 вказано про її проведення з 04 березня 2018 року по 11 березня 2018 року та що з 12 березня 2017 року по 18 березня 2017 року проводилось підведення результатів перевірки та написання акта перевірки (а.с.125 зворот). 
Наведене не відповідає змісту наказу від 21 лютого 2019 року №2312.
Разом з тим, у будь-якому випадку перевірка розпочалася і була завершена до того, як платник податків отримав копію наказу та повідомлення про її проведення.
Зазначене позбавляє платника податків можливості підготуватися до перевірки, надати необхідні документи та пояснення, які пов`язані з предметом перевірки та про необхідність надання яких було вказано у повідомленні від 25 лютого 2019 року №21978/Б/26-15-42-02-27. 
До того ж, за ненадання документів до перевірки до позивача податковим повідомленням-рішенням від 14 травня 2019 року №0035364202 застосовано штрафні санкції у сумі 510,00 грн.
На вимогу суду першої інстанції про надання доказів про надіслання позивачу акта перевірки від 18 березня 2019 року №598/26-15-42-02-30/2975400671 надано копію конверта та повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (згідно з довідкою поштового зв`язку повернуто за закінченням терміну зберігання; на конверті дописана дата « 20.05.2019»). 
Однак, з наданих доказів неможливо перевірити та встановити, чи акт перевірки дійсно був надісланий ОСОБА_1 , тобто, чи дотримано порядок прийняття податкових повідомлень-рішень, установлений статтею 86 ПК України.
У свою чергу, Верховний Суд послідовно наголошує на важливості належного повідомлення платника податків про всі етапи контрольного заходу, включаючи вручення акта перевірки.
Відсутність доказів належного вручення/надіслання акта перевірки позбавляє платника права на ознайомлення з ним та подання заперечень, що є порушенням його процесуальних прав та засад правової визначеності.
У постанові від 22 вересня 2020 року у справі №520/8836/18 судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки; акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Таким чином, податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатись правомірним та підлягає скасуванню.
З огляду на вказане, виходячи з аналізу пунктів 42.2, 42.5 статті 42 ПК України днем вручення платнику податків копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, письмового повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки та про надання до перевірки документів є саме 23 березня 2019 року. 
Саме з цієї дати позивач вважається таким, що належним чином ознайомлений з наміром контролюючого органу провести документальну позапланову невиїзну перевірку до її початку. 
Відповідно, після указаної дати і відповідач набув законних повноважень на проведення спірного контрольного заходу.
Однак, надані відповідачем докази тільки підтверджують, що ГУ ДФС у м. Києві, розпочавши проведення документальної позапланової невиїзної перевірки не пересвідчилося у дотриманні однієї з обов`язкових умов, визначених пунктом 79.2 статті 79 ПК України, якою є вручення платнику податків письмового повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки до початку її проведення.
Здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень - рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.
Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення у зв`язку з допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.
Отже, нормами ПК України з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів встановлені умови та порядок проведення перевірок. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 27 січня 2015 року (справа № 21-425а14), від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14) та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2018 року (справа №1570/7146/12), від 20 грудня 2018 року (справа № 815/1851/15), від 11 липня 2019 року (справа № 804/8855/14).
У даному випадку, Акт податкової перевірки є основним носієм доказової інформації щодо встановлених контролюючим органом податкових правопорушень, втім складений внаслідок проведення саме незаконної перевірки.
Більш того, відповідно до доктрини з умовною назвою «плоди отруйного дерева», сформульованої Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з цих джерел, будуть такими ж. Докази, отримані з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості процесу в цілому, незалежно від їх доказової сили. У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид цієї доктрини та вказав, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших.
Відтак, процедурні порушення, допущені контролюючим органом під час призначення перевірки можуть бути підставою для скасування у судовому порядку рішень контролюючого органу, прийнятих за наслідками такої перевірки, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 26.03.2019 у справі №806/4875/14, від 09.04.2019 у справі № 804/5722/16, від 21.02.2020 у справі №826/17123/18, від 16.04.2020 у справі № 812/1681/16.
При цьому, суд не надає оцінку виявленим в ході перевірки порушенням з боку позивача, оскільки порушення процедури проведення перевірки є самостійною підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень; установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин суд не може переходити.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2024 року у справі №520/23362/23.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко