ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 р. 	Справа № 520/12979/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 р. (ухвалене суддею Бідонько А.В.) по справі № 520/12979/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Харківській області   
про визнання дій протиправними та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначені і виплаті одноразової грошової допомоги у разі визначення поліцейському внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в поліції, інвалідності ІII-ї (третьої) групи, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про національну поліцію»; скасувати Висновок Головного управління Національної поліції в Харківській області про призначення одноразової грошової допомоги від 02.05.2025 р., затверджений 06.05.2025 р. начальником Головного управління Національної поліції в Харківській області, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначені і виплаті одноразової грошової допомоги за результатами розгляду заяви про призначення одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію»; зобов`язати Головне управління Національної поліції в Харківській області призначити і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі визначення поліцейському внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, інвалідності ІII-ї (третьої) групи, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про національну поліцію».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 р. у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 р. та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме, Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України з 07.11.2015 р. по 03.02.2025 р. 
За результатами проходження медичного огляду 23.01.2025 р. Медичною військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» позивачу видана довідка № 28, в якій зазначено, що «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції». Придатний до служби в поліції (гр. IV), непридатний до служби на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції № 2 Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області (гр. І, ІІ, ІІІ).
28.01.2025 р. позивачем подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 03.02.2025 р. 
Наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від № 44о/с «По особовому складу» 03.02.2025 р. позивача звільнено, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Законом України «Про Національну поліцію».
Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, що утворена на базі Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Харківська обласна лікарня» від 14.04.2025 р. № 169/25/2108/Р, позивачу встановлено третю (ІІІ) групу інвалідності за захворюванням, що пов`язана з проходженням служби в поліції.
Позивач звернувся до Головного управління Національної поліції в Харківській області для призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі визначення поліцейському внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ і поліції, інвалідності ІII-ї (третьої) групи, визначеної пунктом 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».
06.05.2025 р. відповідачем відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 через невідповідність причини звільнення, яка зазначена у пункті 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки позивач звільнений за власним бажанням на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Не погоджуючись з відмовою відповідача у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача зі служби в поліції не відбулося внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію».
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (в подальшому – Закон № 580-VIII).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 580-VIII, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п.п. 2, 7 ст. 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; за власним бажанням.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580-VIII, одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.
Рішенням Конституційного Суду України № 12-р/2020 в справі 3-76/2019(1635/19, 2339/19, 3616/19, 4133/19) від 22.10.2020 р. щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580 визначено таким, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення пункту 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII зі змінами.
У п. 2.8 вищезазначеного Рішення Конституційним Судом України встановлено, що закріплення у пункті 4 частини 1 статті 97 Закону № 580 порядку реалізації особою права на отримання одноразової грошової допомоги потребує встановлення причинно-наслідкового зв`язку між наявністю у поліцейського інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, та неможливістю внаслідок цього продовжувати службу в поліції, що підтверджується відповідним рішенням медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції, на підставі якого поліцейський звільняється зі служби в поліції. Визначений оспорюваними положеннями Закону № 580 шестимісячний строк, протягом якого особі, звільненій зі служби в поліції, може бути встановлена інвалідність унаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в поліції або органах внутрішніх справ, зумовлений потребою встановлення в розумні строки безпосереднього зв`язку між виявленням в особи захворювання (поранення, контузії, травми або каліцтва), несумісного з подальшим проходженням служби, та встановленням їй інвалідності згідно з документами, що стали підставою для її звільнення (рішення медичної (військово-лікарської) комісії про непридатність до служби в поліції). На думку Конституційного Суду України, встановлений у пункті 4 частини 1 статті 97 Закону № 580 порядок отримання одноразової грошової допомоги не допускає невиправданих винятків із конституційного принципу рівності, не містить ознак дискримінації при реалізації поліцейськими права на соціальний захист, є домірним, має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету. Конституційний Суд України також вважає, що встановлений державою зазначений порядок забезпечує реалізацію права особи на отримання такої допомоги, і наголошує, що додержання визначених Законом № 580 вимог є обов`язком суб`єктів, які претендують на її отримання. Отже, положення пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580 не суперечать приписам статті 21, частин першої, другої статті 24 Конституції України.
Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 98 Закону № 580, у випадках, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 97 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають особи, визначені в цьому Законі; у випадках, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 97 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають відповідні поліцейські.
Аналіз вищезазначених норм законодавства вказує, що для виникнення права на призначення та отримання одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580, у зв`язку з визначенням поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, обов`язковою умовою є звільнення цього поліцейського, у зв`язку з захворюванням, отриманим ним під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань в органах внутрішніх справ або поліції.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком: а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням; б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом); г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги. (ч. 1 ст. 101 Закону № 580). 
Судовим розглядом встановлено, що позивача звільнено зі служби в Національній поліції на підставі його рапорту від 28.01.2025 р. за власним бажанням, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580, а не за станом здоров`я (через хворобу), відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону № 580, що підтверджується наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 03.02.2025 р. № 44о/с «По особовому складу».
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що у позивача відсутнє право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580, у зв`язку з чим у відповідача відсутній обов`язок щодо призначення йому такої допомоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доводи апелянта, що відповідачем безпідставно відмовлено йому в призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі звільненням його зі служби в поліції за власним бажанням, оскільки в ч. 1 ст. 101 Закону № 580 на зазначена така причина для відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки у позивача відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону № 580, у зв`язку з чим у спірних правовідносинах відсутні підстави для встановлення причин визначення інвалідності.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.11.2025 р. по справі № 520/12979/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич