ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/287/25 пров. № А/857/19692/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої судді -  суддів: 	Хобор Р. Б., Бруновської Н. В., Шавеля Р. М.,	
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без розгляду від 24 квітня 2025 року, що ухвалила суддя Сподарик Н.І., у місті Львові, у справі № 380/287/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій щодо обчислення і виплати грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, та зобов`язання нарахувати і виплатити відповідні суми грошового забезпечення за період з 05.03.2022 по 11.10.2023.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2025 позовну заяву залишено без руху. 
14.01.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви та про поновлення строку звернення до суду, в якій зазначено, що позивач, за весь період служби, не отримував письмового розрахунку про нарахування грошового забезпечення з усіма складовими, а принцип “належного врядування” обумовлював презумпцію того, що грошове забезпечення виплачувалось відповідно до закону.
19.02.2025 від представника позивача надійшла заява про залучення співвідповідачів та уточнення позовних вимог.
Уточнені позовні вимоги полягали, зокрема у: визнанні протиправними дій відповідачів щодо обчислення і виплати грошового забезпечення, зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення з урахуванням відповідних тарифних коефіцієнтів, визнанні протиправною бездіяльності щодо невключення додаткової винагороди, при обчисленні компенсації за невикористані дні відпусток, та зобов`язання перерахувати відповідні суми.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, у задоволенні клопотання про поновлення строку відмовлено, адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 11.10.2023 залишено без розгляду, на підставі частини третьої статті 123, пункту 8 частини першої статті 240 КАС України.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що працівник може звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
Також, суд першої інстанції зазначив, що грошове забезпечення є щомісячним періодичним платежем, його розмір відомий особі, яка його отримує, а отримання відповіді на адвокатський запит не є обставиною, з якою пов`язується початок перебігу строку. 
Позивач, на думку суду першої інстанції, звільнений з військової служби 11.10.2023, однак активні дії щодо захисту порушеного права почав вчиняти через значний проміжок часу після звільнення, що свідчить про те, що позивач пропустив строк звернення до суду із відповідними позовними вимогами без поважних причин.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права при вирішенні питання про строк звернення до суду, а причини пропуску строку є поважними.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст. 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Стаття 233 КЗпП України є спеціальною нормою, яка встановлює конкретні строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, у тому числі спорів, пов`язаних зі звільненням та розрахунком при звільненні.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції на час розгляду справи) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Апеляційний суд вважає, що ст. 233 КЗпП України є спеціальною нормою по відношенню до загальних положень ста. 122 КАС України, оскільки встановлює конкретні строки звернення до суду саме за вирішенням трудових спорів, у тому числі пов`язаних зі звільненням та розрахунком при звільненні. При конкуренції загальної та спеціальної норми застосовується спеціальна норма. 
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що у період існування спірних правовідносин до ст. 233 КЗпП України вносились зміни, що вимагає додаткового роз`яснення порядку застосування вказаної норми до спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 роз`яснив порядок застосування вищевказаних правових норм:
“74. Судова палата зазначає, що спірний період [з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року] умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] та після цього.
75. Період з 01 лютого 2020 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.
76. Проте період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
77. Судова палата частково поділяє позицію суду апеляційної інстанції щодо порядку обчислення строку звернення до адміністративного суду, зазначену у його висновку. Зокрема, слід погодитися із висновком апеляційного суду про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
78. Виходячи з цього, Судова палата вважає обґрунтованим висновок про те, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 30 березня 2023 року, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
79. Водночас слід наголосити, що визначення моменту вручення грошового атестата як початку перебігу строку у цій справі відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності.”
Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції, відхиляючи доводи позивача про те, що позивач не одержував письмового повідомлення про складові та розмір грошового забезпечення вважав, що ця обставина не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду із заявленими вимогами, адже відповідно до наведеного законодавства, тримісячний строк звернення до суду з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені, застосовується виключно до спорів, пов`язаних із виплатами, що належать працівникові при звільненні. 
Однак, на переконання апеляційного суду, такий висновок суду першої інстанції суперечить вищенаведеним висновкам Верховного Суду щодо застосування ст. 233 КЗпП України.
Апеляційний суд встановив, що позивач звільнений з військової служби 11.10.2023, а до суду звернувся 08.01.2025, тобто через однин рік та три місяці після звільнення. 
Також апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції не з`ясував дату отримання позивачем копії наказу про звільнення та дату отримання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, які є визначальними для обчислення початку перебігу строку звернення до суду у вказаній категорії справ.
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги позивача є суттєвими і складають підстави для висновку про те, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права.
Отже, ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, необхідно скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, задовольнивши апеляційну скаргу позивача.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 320, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,- 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі № 380/287/25 скасувати, а справу № 380/287/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель