ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року	Львів	Справа № 140/7200/25 пров. № А/857/45803/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.
суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року (головуючий суддя: Волдінер Ф.А., місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, –

встановив:

ОСОБА_1 , 30.06.2025 звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо не здійснення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 відповідно до перерахунків пенсії з 01.02.2020 в розмірі 16974,70 грн, з 01.02.2021 в розмірі 18532,37 грн, з 01.02.2022 в розмірі 21694,46 грн, з 01.02.2023 в розмірі 25417,19 грн, з 01.03.2024 в розмірі 28886,19 грн, з 01.07.2025 в розмірі 30386,19 грн, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020. з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до перерахунків пенсії з 01.02.2020 в розмірі 16974,70 грн, з 01.02.2021 в розмірі 18532,37 грн, з 01.02.2022 в розмірі 21694.46 грн, з 01.02.2023 в розмірі 25417,19 грн, з 01.03.2024 в розмірі 28886,19 грн, з 01.07.2025 в розмірі 30386,19 грн, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром, та з урахуванням раніше виплачених сум.
Обґрунтовує позов тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі – Закон № 2262-XII). Зазначає, що звернувся до відповідача про здійснення перерахунку та виплату пенсії відповідно до перерахунків пенсії з 01.02.2020 в розмірі 16974,70 грн, з 01.02.2021 в розмірі 18532,37 грн, з 01.02.2022 в розмірі 21694,46 грн, з 01.02.2023 в розмірі 25417,19 грн, з 01.03.2024 в розмірі 28886,19 грн, з 01.07.2025 в розмірі 30386,19 грн, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум. Однак відповідач їх виплату не проводить, оскільки його загальний розмір пенсії перевищив десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Позивач дії відповідача щодо застосування обмеження виплати пенсії величиною в десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність, вважає протиправними, оскільки порушено його право на отримання пенсії в належному розмірі без обмеження максимальним розміром.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 01.02.2020, з 01.02.2021, з 01.02.2022, з 01.02.2023, з 01.03.2024, з 01.07.2025, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату основного розміру пенсії з 01.02.2020, з 01.02.2021, з 01.02.2022, з 01.02.2023, з 01.03.2024, з 01.07.2025, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на те, що на момент проведення перерахунку пенсії, ч. 7 ст. 43 Закону № 2262 викладена в наступній редакції Закону № 1774: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність».
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 звернувся до відповідача про здійснення перерахунку та виплату пенсії відповідно до перерахунків пенсії з 01.02.2020 в розмірі 16974,70 грн, з 01.02.2021 в розмірі 18532,37 грн, з 01.02.2022 в розмірі 21694,46 грн, з 01.02.2023 в розмірі 25417,19 грн, з 01.03.2024 в розмірі 28886,19 грн, з 01.07.2025 в розмірі 30386,19 грн, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі №140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром з урахуванням раніше виплачених сум
ГУ ПФУ в Рівненській області, листом від 13.08.2025 №1700-0308-8/60190 повідомило, що його загальний розмір пенсії перевищив десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач, обмежуючи розмір пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність, діяв всупереч чинному законодавству. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне. 
Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі Закон № 2262-ХІІ).
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011 (далі – Закон № 3668-VI), максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Законом № 3668-VI внесено зміни у ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 (далі - Закону № 2262-XII), яку викладено в такій редакції, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
Згідно з пунктом 2 резолютивної частини цього Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016.
Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262, виходив із того, що норми-принципи частини п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону № 2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю 43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону № 3668-VI.
Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону № 3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон № 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-XII) та є однаковими за змістом.
Конституційним Судом України у Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII.
При цьому положення статті 2 Закону № 3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону № 2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин наявна колізія між Законом № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та Законом № 3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців.
З огляду на вищенаведене, до спірних правовідносин, застосуванню підлягають норми Закону № 2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016, № 7-рп/2016, а не норми Закону № 3668-VI.
Аналогічні правові висновки щодо застосування вищенаведених правових норм викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно протоколів про перерахунок пенсії за пенсійною справою № 1701012082 (а. с. 8, 8 зворот, 9, 9 зворот, 10, 10 зворот), ОСОБА_1 проведено перерахунок його пенсії, однак такі перерахунки здійснено з урахуванням максимального розміру пенсії.
Разом з тим, за встановлених обставин, у контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що до позивача не може застосовуватися обмеження максимального розміру пенсії, право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом № 2262-ХІІ.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити та визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 01.02.2020, з 01.02.2021, з 01.02.2022, з 01.02.2023, з 01.03.2024, з 01.07.2025, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату основного розміру пенсії з 01.02.2020, з 01.02.2021, з 01.02.2022, з 01.02.2023, з 01.03.2024, з 01.07.2025, проведених на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23.01.2025 по справі № 140/12555/24, за період з 01.02.2020 по 31.08.2020, з 01.02.2021 по 30.11.2021, з 01.02.2022 по 30.06.2025 та з 01.07.2025 без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням виплачених сум.
Таким чином, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 140/7200/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. В. Ніколін