Справа № 368/2096/25 
2-о/368/14/26
Рішення 
Іменем України
"27" січня 2026 р.  Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.
присяжних Герасимової Л.А., Гриценко Н.В.
при секретарі Марчук Н.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Військова частина НОМЕР_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,- 
ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою та просив визнати громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім з 01 травня 2025 року.
Мотивував заяву тим, що він, ОСОБА_1 , є рідним братом ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . З 01 травня 2025 року його місце перебування невідоме. 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вважається зниклим безвісти під час виконання бойових завдань.
Відповідно до статей 43-44 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом шести місяців у місці її проживання немає відомостей про місце перебування.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримав та просив задоволити.
Представник заінтересованої особи: Військова частина НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вважається зниклим безвісти під час виконання бойових завдань 1 травня 2025 року.
Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.
Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:
а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;
б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;
в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43ЦК України;
г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою».
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).
Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховним Судом від 27 травня 2020 року у справі № 522/24973/16-ц.
З огляду на статті 305-309 ЦПК України виникнення справ про визнання громадян безвісно відсутніми зумовлені необхідністю захисту майнових прав громадян, справи про правовий статус яких розглядається судом, захистом інтересів осіб, які мають певні правовідносини з особою, тривала відсутність якої позбавляє їх можливості користуватись своїми правами.
Статтею 306 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до ч.2 ст.43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
Національним законодавством України визначені різні правові статуси особи зниклої безвісти за особливих обставин та способи їх набуття, а саме, фізичну особу може бути визнано безвісно відсутньою лише в судовому порядку, тоді як, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до відповідного Реєстру.
Отже, визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин в судовому порядку та набуття особою статусу безвісно зниклої особи за особливих обставин у зв`язку з внесенням його до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, є різними правовими процедурами, які не виключають одна одну.
Частиною 3 ст.4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» встановлено, що надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Так як не сплив річний строк з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43ЦК України, то в задоволенні заяви відмовити повністю.
Керуючись ст.43,44 ЦК України, 305-308 ЦПК України, суд,-

вирішив: 

В задоволенні заяви відмовити повністю.
Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 06.02.2026 року.

Суддя В.І. Кириченко

Присяжні: Л.А. Герасимова

Н.В. Гриценко