ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/104/26 Справа № 202/17245/23 	  	Головуючий у першій інстанції:  Слюсар Л. П. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря   Шаповалової О.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Слюсар Л.П. від 11 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуна Віталія Валерійовича, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ, державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семенової Ірини Миколаївни, треті особи - Лиманська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області, ОСОБА_3 , про визнання нотаріальних дій незаконними, визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,– 
ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 04 жовтня 1994 року по 27 травня 2021 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . В період шлюбу подружжям 01 липня 2004 року була придбана квартира, яка розташована за адресою по АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу квартири був оформлений на дружину. З 15 вересня 2004 року позивач був зареєстрований у цій квартирі і мешкав в ній до 16 травня 2022 року. 14 жовтня 2004 року його дружина уклала договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М., реєстровий номер 11301. Про укладення договору довічного утримання (догляду) між дружиною та ОСОБА_5 позивачу не було відомо, бо дружина приховала цей факт від нього з невідомих йому причин. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. У серпні 2023 року, після усної вимоги ОСОБА_2 знятися з місця реєстрації, йому стало відомо, що ОСОБА_2 (дочка померлої ОСОБА_5 ) 19 квітня 2023 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а також витяг з Державного реєстру речових прав на квартиру АДРЕСА_2 . Вважає, що договір довічного утримання (догляду) з ОСОБА_5 , витяг про реєстрацію права власності на спірну квартиру отриманий ОСОБА_5 , а також свідоцтво про право на спадщину за законом, які отримала ОСОБА_2 , є незаконними. Померла дружина ОСОБА_4 не мала законних підстав укладати з померлою ОСОБА_5 договір довічного утримання (догляду), предметом якого була вся квартира, а не її частка, яка належала їй у спільній сумісній власності подружжя. Позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом, спадщину після смерті дружини прийняв з дотриманням вимог статей 1268, 1270 Цивільного кодексу України. До нотаріуса для оформлення і отримання документів на спадщину після смерті дружини не звертався, бо для цього в нього не було потреби. Тому позивач просив: 
визнати незаконною нотаріальну дію, вчинену 14 жовтня 2004 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою Іриною Миколаївною щодо реєстрації договору довічного утримання (догляду), укладеного померлою ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , зареєстрованого за реєстровим номером 11301; 
визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) укладеного 14 жовтня 2004 року померлою ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М., зареєстрованим за реєстровим номером 11301; 
скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що зроблена Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ 21 квітня 2006 року, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_5 ; 
визнати незаконною нотаріальну дію, вчинену 19 квітня 2023 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном Віталієм Валерійовичем щодо видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , що зареєстроване в реєстрі за номером 1548; 
визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 19 квітня 2023 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном Віталієм Валерійовичем на право спадкування квартири АДРЕСА_2 , що зареєстроване в реєстрі за номером 1548; 
скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , вчинену приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном Віталієм Валерійовичем 19 квітня 2023 року, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_2 .
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року, з урахуванням ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2025 року про виправлення описки, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуна В.В., КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ, державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семенової І.М. про про визнання нотаріальних дій незаконними, визнання недійсним договору довічного утримання, скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. 
Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 20225 року в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору довічного утримання (догляду) укладеного 14 жовтня 2004 року померлою ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М., зареєстрованим за реєстровим номером 11301 - відмовлено. В задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що зроблена Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м.Слов`янськ 21 квітня 2006 року, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_5 - відмовлено. В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_2 19 квітня 2023 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном Віталієм Валерійовичем на право спадкування квартири АДРЕСА_2 , що зареєстровано в реєстрі за номером 1548 - відмовлено. В задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 , що зроблена приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном Віталієм Валерійовичем 19 квітня 2023 року, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_2 - відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог у повному обсязі. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки приватному нотаріусу Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуну В.В. та КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ, а також довідкою про доставку судової повістки в електронному вигляді представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_6 (а.с. 208-209 т.2), представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_7 (а.с. 211 т.2) та Лиманській міській військовій адміністрації Краматорського району Донецької області. У зв`язку з відсутністю ОСОБА_3 за останньою відомою суду адресою, що також відповідає відомостям з Єдиного державного демографічного реєстру №2118115 від 11.12.2025, його сповіщення здійснено шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 надійшли заяви про розгляд справи за відсутності позивача, вказаної відповідачки та їх представників. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення і додаткового рішення місцевого суду в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 04 жовтня 1994 року, актовий запис №1850, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 7 т.1). 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М., зареєстрованого в реєстрі за №2568, ОСОБА_4 купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 11 т.1). 
14.10.2004 року між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_5 (набувач) укладено договір довічного утримання (догляду), який був посвідчений державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Семеновою І.М. за реєстром №4301, за умовами якого ОСОБА_4 передає, а ОСОБА_5 отримує у власність квартиру АДРЕСА_2 на умовах цього договору (а.с. 12, 60-61 т.1). 
Право власності ОСОБА_5 зареєстроване у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ 21.04.2006 року у реєстрову книгу №4110/16, реєстровий номер 6272657, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності №10466349 від 21.04.2006 року (а.с. 13 т.1). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла дружина позивача - ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 20.01.2023 Відділом ДРАЦС у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) (а.с. 9 т.1). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 05.10.2021 (а.с. 10 т.1). 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 квітня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Бігун В.В., зареєстрованого в реєстрі за №1548, спадкоємцем майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька - ОСОБА_2 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_2 , належної спадкодавцю на підставі договору довічного утримання, посвідченого Краснолиманською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року за реєстром №4301, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ 21.04.2006 року у реєстрову книгу №4110/16, реєстровий номер 6272657 (а.с. 14, 64 т.1). 
Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав №329545569 від 19.04.2023 року, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , на підставі вказаного вище свідоцтва про право на спадщину серії 1548 від 19.04.2023 (а.с. 15 т.1). 
Відповідно до листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №11316/10882-10-24/15.1 від 23.02.2024 року про надання копій документів щодо посвідченого Краснолиманською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року за №4301 договору довічного утримання, документи нотаріального діловодства та архіву Краснолиманської державної нотаріальної контори, а нині Лиманської державної нотаріальної контори, за 2004 рік до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались та не були вивезені з адреси розташування контори, у зв`язку з введенням активних бойових дій на території Донецької області, відомості про стан збереження архіву відсутні (а.с. 120-121, 122-123 т.1). 
Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» (м.Слов`янськ) своїм листом від 29.02.2024 року повідомило, зокрема, що згідно з розпорядження начальника Слов`янської міської військової адміністрації №1489 від 20.09.2023 «Про передачу інвентаризаційних справ, реєстрових книг на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на території Лиманської міської територіальної громади», інвентаризаційні справи, реєстраційні книги, що зберігалися в архівосховищі КП «БТІ» (м. Слов`янськ) на теперішній час передані до виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області. Надати інформацію щодо зареєстрованих прав, технічної характеристики об`єкту за нерухомим майном, що розташоване на території Лиманської територіальної громади, на теперішній час технічно не можливо (а.с. 140 т.1). 
Листом Лиманської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №53/02-14 від 27 листопада 2024 року повідомлено, що в переданих документах Лиманської державної нотаріальної контори договір довічного утримання, посвідчений Краснолиманською державною нотаріальною конторою 14 жовтня 2004 року за реєстровим номером 4301 відсутній (а.с. 65 т.2). 
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, Лиманська міська територіальна громада належить до території, на якій велись активні бойові дії з 24.02.2022 року по 31.12.2022 року, а з 01.01.2023 до території активних бойових дій. КМУ прийняв Розпорядження від 02 серпня 2022 року №679-р «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області».
ОСОБА_1 в травні 2022 року був евакуйований з м. Лиман, у зв`язку з вогнепальним пораненням. 
Згідно з довідкою від 21.03.2023 року №1243-5002659292 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 (а.с. 4 т.1). 
Також установлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване з 23.09.2024 за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2024, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Панченко А.В. за №4847, що підтверджується відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №2079849 від 03.12.2025 (а.с. 219-220 т.2). 
З 01.01.2004 набрав чинності Сімейний кодекс України (далі - СК України), який діяв на час виникнення спірних правовідносин - придбання спірної квартири дружиною позивача 01 липня 2004 року, на підставі договору купівлі-продажу квартири. 
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Встановлено, що спірна квартира  АДРЕСА_2 придбана 01 липня 2004 року у період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (через 9 років проживання їх у шлюбі).  
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18). 
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. 
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. 
Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру  АДРЕСА_2 відповідачкою ОСОБА_2 не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань. 
Разом з тим, вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірна квартира визнається об`єктом спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивача за первісним позовом, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна. 
Отже, встановлення належності спірної квартири до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). 
Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16). 
Зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судом обставини справи підтверджують, що спір у цій справі існує між позивачем та наступними власниками спірної квартири - відповідачкою  ОСОБА_2 та третьою особою - ОСОБА_3 , за якими реєструвалось право власності у реєстрі на підставі свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу відповідно. 
Таким чином, позов про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_5 , про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, шляхом виключення інформації (відомостей) щодо власника нерухомого майна ОСОБА_2 не може бути звернений до державного реєстратора - державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семенової І.М., яку позивач визначив відповідачкою у справі. 
Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17). 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Таким чином, державний нотаріус Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семенова І.М., приватний нотаріус Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігун В.В., а також Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ є неналежними відповідачами у справі, а тому в задоволенні позовних вимоги до вказаних відповідачів слід відмовити з цієї підстави. 
Разом з тим, судом установлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване з 23.09.2024 за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2024, тобто до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення від 11 лютого 2025 року (а.с. 219-220 т.2). 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). 
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). 
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. 
За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо суд встановить, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). 
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших.
Відповідно до частини першої статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України). 
Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц; від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 15 травня 2019 року у справах №№552/91/18, 554/9144/17). 
Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем або залучити до участі в справі іншу особу, як співвідповідача. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що право власності на квартиру  АДРЕСА_2 зареєстроване з 23.09.2024 за ОСОБА_3 , до ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення від 11 лютого 2025 року; враховуючи, що останнього не залучено до участі у справі в якості співвідповідача, а апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі іншу особу, як співвідповідача, – колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. (Постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі №48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. 
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).
Позовні вимоги про визнання незаконною нотаріальної дії, вчиненої 19 квітня 2023 року приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Бігуном В.В. щодо видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , що зареєстроване в реєстрі за номером 1548, а також про визнання незаконною нотаріальної дії, вчиненої 14 жовтня 2004 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області Семеновою І.М. щодо реєстрації договору довічного утримання (догляду), укладеного ОСОБА_4 з ОСОБА_5 , зареєстрованого за реєстровим номером 11301, не є ефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не призведе до відновлення порушеного права. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що вони є передчасними та є похідними від позовних вимог щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину. 
Однак, встановлення належності спірної квартири до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення. Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16. 
Крім того, місцевий суд допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме факт реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , якого не було залучено до участі у даній справі. 
Тому оскаржуване рішення та додаткове рішення місцевого суду підлягають зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині щодо відмови у задоволенні позову рішення підлягає залишенню без змін.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції підлягають зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
Колегія звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості, на захист своїх прав та законних інтересів, звернутись до суду з іншим позовом, до належного кола відповідачів. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2025 року – змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. 
В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року. 

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

Л.П. Никифоряк