СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м. Харків Справа №913/24/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,
за участі секретаря судового засідання Ярош В.В.,
за участю представників у режимі відеоконференції:
позивача – Кемінь В.В. (адвокат), довіреність №96 від 26.08.2024 року, свідоцтво серія ЗР№21/1175 від 27.06.2017 року;
відповідача – Гаспарянц Д.М. (адвокат), ордер серія ВН№1612559 від 19.11.2025 року, свідоцтво №003070 від 18.10.2017 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду матеріали справи за апеляційними скаргами:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх.№2406Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року;
відповідача - Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (вх.№2459Л/1) на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року;
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх.№2462Л/1) на додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року
у справі №913/24/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ
до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування», м. Старобільськ Луганської області,
про стягнення 647725,15 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Луганської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення 420570,82 грн боргу, 29546,68 грн 3% річних, 114113,54 грн інфляційних нарахувань та 83494,11 грн пені за договором постачання природного газу від 08.11.2021 року №11-1024/21-БО-Т.
Рішенням Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 (повний текст складено 31.10.2025 року, суддя Зюбанова Н.М.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення 647725,15 грн задоволено частково.
Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, вул. Набережна, б. 3, ідент. код 01987959) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (м. Київ, вул. Шолуденка, будинок 1, ідент. код 42399676) 414826,57 грн боргу, 29150,85 грн 3% річних, 112672,38 грн інфляційних нарахувань, 10000,00 грн пені та 7667,16 грн судового збору.
У задоволенні решти позову відмовлено.
03.11.2025 року до Господарського суду Луганської області через систему Електронний суд від представника відповідача - адвоката Гаспарянца Д.М. надійшла заява про стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Додатковим рішенням Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 (повний текст складено 13.11.2025 року, суддя Зюбанова Н.М.) заяву представника відповідача Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» - адвоката Гаспарянц Д.М. від 03.11.2025 року про стягнення судових витрат у справі №913/24/25 задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (м. Київ, вул. Шолуденка, будинок 1, ідент. код 42399676) на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, вул. Набережна, б. 3, ідент. код 01987959) 325,86 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
У задоволенні решти витрат відмовлено.
Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 в частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: 5744,25 грн - основного боргу; 395,83 грн – три проценти річних; 73494,11 грн – пені, 1441,16 грн - інфляційних втрат;
- прийняти нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» щодо стягнення: 5744,25 грн основного боргу; 395,83 грн - три проценти річних; 73494,11 грн. – пені, 1441,16 грн – інфляційних втрат, у стягненні яких було відмовлено, – задовольнити;
- судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 105,54 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн покласти на відповідача - Комунальне некомерційне підприємство Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування».
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що питання про стягнення заборгованості за поставлений природній газ у лютому 2022 року не підпадає під дію Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Окрім того, на думку позивача, за статтями 13 і 13-1 Закону №1207-VII заборона на переміщення товарів та на здійснення господарської діяльності прямо діє лише щодо територій, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 3; для територій, визнаних тимчасово окупованими під час воєнного стану (пункт 3 частини першої статті 3), дія цієї заборони може бути встановлена лише за рішенням Кабінету Міністрів України. Як зазначає позивач, станом на лютий 2022 року такого рішення Кабінетом Міністрів України не приймалося. Заявник апеляційної скарги зазначає, що на момент дії спірних відносин, був відсутній законодавчо затверджений перелік окупованих територій, у зв`язку з чим позивач не мав можливості встановити чи перебуває відповідач на окупованій території України в момент поставки природного газу.
Позивач також зазначає, що при ухвалені оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду справи №908/1162/23. Проте, на думку позивача, вказана постанова Верховного Суду не може бути застосована до даної справи, оскільки стосується правовідносин, що виникли після внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також за наявності чинного Переліку окупованих територій, якого на час постачання природного газу у лютому 2022 року ще не існувало.
Позивач зазначає, що обов`язок контролювати споживання газу та у разі необхідності припиняти його споживання покладається саме на споживача, а не на постачальника. Постачальник, у свою чергу, має забезпечити постачання природного газу відповідно до умов договору та в межах підтверджених обсягів. Заявник апеляційної скарги зазначає, що припинення постачання природного газу непобутовому споживачу є технічно складним процесом, який не може бути здійснений одномоментно, а процедура припинення (або обмеження) постачання газу детально регламентована Кодексом газорозподільних систем та Правилами постачання природного газу тощо. На думку позивача, відповідачем належних та допустимих в розумінні ст.ст. 77, 78 Господарського процесуального кодексу України актів про припинення як споживання так і розподілу, до матеріалів справи не надано. 
Заявник апеляційної скарги також зазначає про неправомірність зменшення судом першої інстанції пені, яка підлягала стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання. Вважає, що враховуючи умови договору, норми законодавства, якими врегульовано зобов`язальні правовідносини з поставки природного газу, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми пені в заявленому розмірі обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач зауважує, що з матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким чітко та однозначно передбачено порядок нарахування позивачем пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог статей 204, 612, 629 ЦК України. 
Позивач також не погодився з додатковим рішенням суду першої інстанції та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, просить:
- додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у заявлених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу.
Вважає, що суд першої інстанцій в оскаржуваному додатковому рішенні неправильно застосував положення статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України та статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» без урахування висновку щодо застосування таких норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.12.2019 року у справі №924/122/19. Зазначає, що акт приймання передачі юридичних послуг від 03.11.2025 року є неналежним доказом підтвердження витрат на правову допомогу, оскільки в ньому штучно завищено кількість годин на правову допомогу.
Зазначає, що беручи до уваги обсяг наданих послуг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, є всі правові підстави для відмови у заявлених до стягнення відповідачем витрат на правничу допомогу.
Так само і відповідач з вищевказаними рішеннями суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішень норм права, просить:
- скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення 414826,57 грн боргу, 29150,85 грн 3% річних, 112672,38 грн інфляційних нарахувань, 10000,00 грн пені та 7667,16 грн судового збору;
- прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування»;
- в іншій частині рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 залишити без змін,
- скасувати додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 в частині відмови у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» - у розмірі 2678,94 грн;
- прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» у розмірі 2678,94 грн;
- в іншій частині додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 залишити без змін;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 18000,00 грн;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10199,70 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що за період з листопада 2021 року по лютий 2022 року КНП ЛОР «СОЛВЛ» було сплачено на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 726463,81 грн з ПДВ, що свідчить, на думку заявника, про необґрунтованість та безпідставність як заявленої до стягнення суми, так і доданого до позову розрахунку, який є невірним і не відповідає фактичних обставинам справи, адже у дійсності КНП ЛОР «СОЛВЛ» сплачено на користь позивача більше, аніж зазначено у позові, та, виходячи з вищенаведених відомостей, сума недоплати складає лише 156079,36 грн.
Зазначає, що з початком тимчасової окупації Старобільської міської територіальної громади і, зокрема, м. Старобільськ, КНП ЛОР «СОЛВЛ» (на той час – Комунальне некомерційне підприємство Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня») фактично припинило здійснення господарської діяльності з надання безпосередньо медичних послуг, адже належний підприємству майновий комплекс лікарні за адресою: 92700, Луганська область, Старобільський район, місто Старобільськ, вулиця Набережна, 3, був захоплений невідомими особами, про що повідомлено Департамент охорони здоров`я Луганської обласної державної адміністрації, Луганську обласну державну адміністрацію, Головне управління Національної поліції в Луганській області згідно із заявою про вчинення кримінальних правопорушень від 01.08.2023 року №01.08/01. Відповідач зазначає, що вся первинна документація у паперовій формі, у тому числі за договором, відомості щодо обсягів спожитого природного газу залишилася у захопленій будівлі лікарні за адресою: 92700, Луганська область, Старобільський район, місто Старобільськ, вулиця Набережна, 3.
Заявник апеляційної скарги також зазначає, що матеріали справи не містять доказів відправлення на адресу КНП ЛОР «СОЛВЛ» актів приймання- передачі природного газу від 30.11.2021 року, від 31.12.2021 року, від 31.01.2021 року та від 28.02.2022 року, що підписані з боку ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та копії яких додані до позову. Вважає, що не надсилання позивачем та неотримання відповідачем актів приймання-передачі, у тому числі за лютий 2022 року, об`єктивно унеможливило їх підписання з боку КНП ЛОР «СОЛВЛ» та, відповідно, належне оформлення. Зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обсягів фактично використаного КНП ЛОР «СОЛВЛ» природного газу, який підлягає оплаті за договором, що свідчить про недоведеність позовних вимог, і факт переходу права власності на природний газ від постачальника до споживача, у тому числі за лютий 2022 року.
Вважає, що використання позивачем на підтвердження обсягу фактично використаного КНП ЛОР «СОЛВЛ» природного газу лише даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС у даній справі є передчасним та безпідставним, адже передбачені договором умови для цього відсутні, оскільки немає доказів направлення відповідачу у встановленому порядку актів приймання-передачі природного газу за спірний період, без чого є неможливим настання умов, передбачених пп. 3.5.4 договору, а лист ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», що містить відомості щодо алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, не можна вважати допустимим доказом обсягів фактичного споживання природного газу КНП ЛОР «СОЛВЛ».
Відповідач зазначає, що з огляду на те, що згідно із позовом не доведено належними, допустимими, достовірними доказами факту існування заборгованості позивача перед відповідачем, то, відповідно, відсутні підстави для нарахування пені, трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості, а також інфляційних витрат. 
Стверджує, що окупація майнового комплексу лікарні призвела до неможливості використовувати природний газ, який поставлявся до цього майнового комплексу та, відповідно, до неможливості здійснення господарської діяльності, що є винятковою обставиною, об`єктивно призвели до неможливості виконання відповідачем зобов`язань за договором, зокрема, за лютий 2022 року, що також має бути враховано судом.
Щодо додаткового рішення, зазначає, що зі змісту договору вбачається, що гонорар визначений у фіксованому розмірі, а сума, заявлена відповідачем до стягнення, є доведеною, повністю відповідає складності справи, кваліфікації і досвіду адвоката, а також розумною, адекватною та враховує витрачений адвокатом час на надання правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги. Вважає, що загальна вартість послуг адвоката об`єктивно співмірна складності справи та наданих адвокатом послуг, часу, витраченому адвокатом на надання послуг, їх обсягу та ціні позову у даній справі (складає лише 3,7 % від ціни позову), а тому є обґрунтованою та жодним чином не є завищеною. При цьому, як зазначає відповідач, закон не обмежує розмір компенсації витрат на професійну правничу допомогу, а заявлений до відшкодування розмір, повністю відповідає сумі, наведеній в попередньому (орієнтовному) розрахунку, зазначеному у відзиві на позовну заяву у цій справі. На думку відповідача, Господарський суд Луганської області відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог до відповідача на загальну суму 81075,35 грн, і виходячи з приписів п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати КНП ЛОР «СОЛВЛ» на професійну правничу допомогу у цій справі мають бути безумовно покладені на ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» пропорційно розміру задоволених позовних вимог останнього – у розмірі 3004,80 грн.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25. Встановлено учасникам справи строк по 02.12.2025 року для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження. Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 11.12.2025 року об 11:15 год. Витребувано у Господарського суду Луганської області матеріали справи №913/24/25.
18.11.2025 року матеріали справи №913/24/25 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25. Встановлено учасникам справи строк по 09.12.2025 року для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження. Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 11.12.2025 року об 11:15 год.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25. Встановлено учасникам справи строк по 09.12.2025 року для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження. Повідомити учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 11.12.2025 року об 11:15 год.
02.12.2025 року від Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 залишити без задоволення; апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року та додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 задовольнити; здійснити розподіл судових витрат у зв`язку із апеляційним переглядом справи №913/24/25.
05.12.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить прийняти до розгляду відзив на апеляційну скаргу та врахувати обставини зазначені у ньому при прийнятті судового рішення за результатами розгляду справи від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 в суді апеляційної інстанції; залишити без задоволення апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування», а рішення Господарського суду Луганської від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 у частині, якою позов задоволено - залишити без змін; залишити без змін додаткове рішення суду першої інстанції у частині, яким відмовлено у задоволенні витрат на правову допомогу відповідача.
10.12.2025 року від Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій відповідач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (ідентифікаційний код: 42399676) на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (ідентифікаційний код: 01987959) судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000,00 грн.
У судовому засіданні 11.12.2025 року протокольно оголошено, що оскільки апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» подані на однакові процесуальні документи (на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року та на додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25), з метою економії часу та ефективного здійснення правосуддя їх доцільно об`єднати в одне апеляційне провадження. При цьому, у судовому засіданні оголошено перерву у розгляді справи до 15.01.2026 року до 12:15 год.
17.12.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, в якому позивач просить зупинити провадження у справі №913/24/25 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №280/5808/23.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про зупинення провадження у справі (вх.№14540 від 17.12.2025 року).
У судовому засіданні заявники апеляційних скарг підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши з урахуванням положень ч. 1 ст. 269 ГПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
08.11.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (постачальник, ЕІС-код 56X930000010610Х) та Комунальним некомерційним підприємством Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (споживач, ЕІС-код 56XS00001RFQN00C) було укладено договір №11-1024/21-БО-Т постачання природного газу (далі – договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язався прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Згідно п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем для своїх власних потреб.
Відповідно до п. 1.4 договору споживач підтвердив та гарантував, що на момент підписання цього договору у нього є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та Оператором газорозподільної мережі (надалі - Оператор ГРМ) та присвоєний оператором ГРМ персональний ЕІС-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі - Оператор ГТС) та присвоєний оператором ГТС персональний ЕІС-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної мережі). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.
Відповідно до п. 1.5 договору у разі якщо об`єкти споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим договором, здійснює(ють) оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: АТ «Луганськгаз», з яким споживач уклав відповідний договір (договори).
У відповідності до п. 2.1. договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природною газу у період з жовтня 2021 по грудень 2022 року (включно), в кількості 160,965 тис куб метрів.
Підписанням цього договору споживач дав згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора газотранспортної системи (надалі також - Оператор ГТС) відповідно до вимог Кодексу ГТС (п. 2.3 договору).
Згідно п. 3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Відповідно до п. 3.2 договору постачання газу за цим договором здійснюється постачальником виключно за умови включення споживача до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі оператора ГТС.
За умовами п. 3.5 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Пунктом 3.5.1 договору передбачено, що споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го (п`ятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між оператором(ами) ГРМ та/або оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ.
Згідно п. 3.5.2 договору на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період, підписані уповноваженим представником постачальника.
Споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання (п. 3.5.3 договору).
Відповідно до п. 3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
Згідно п. 3.6 договору звірка фактично використаного обсягу газу за цим договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений споживачу обсяг газу згідно з даними Інформаційної платформи Оператора ГТС.
Відповідно до п. 4.1. договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м газу без ПДВ - 13658,42 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 163,89 грн за 1000 куб.м. Всього ціна газу за 1000 куб.м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16554,00 грн.
Згідно з п. 4.3. договору загальна вартість цього договору на дату укладання становить 2220512,17 грн, крім того ПДВ - 444102,44 грн, разом з ПДВ - 2664614,61 грн.
Відповідно до п. 5.1. договору оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду. 
У пункті 5.3. договору сторони погодили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1. цього договору.
Згідно з п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
Відповідно до п. 7.2. договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 року включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору. Цей договір може бути підписаний також електронними цифровими підписами (ЕЦП) уповноважених представників сторін з урахуванням вимог чинного законодавства (п. 13.1. договору).
У листі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 22.08.2024 року повідомляється, що в інформаційній платформі споживач з EIC-кодом 56XS00001RFQN00C був закріплений за постачальником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (ЕІС-код 56X930000010610X) у період з 11.11.2021 року по 28.02.2022 року. Обсяг природного газу, використаний споживачем з ЕІС-кодом 56XS00001RFQN00C за період з 11.11.2021 року по 28.02.2022 року та внесений в алокацію постачальника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (ЕІС-код 56X930000010610X), становить: з 11.11.2021 по 30.11.2021 – 10775,00 м3; з 01.12.2021 по 31.12.2021 – 14545,00 м3; з 01.01.2022 по 31.01.2022 – 15977,50 м3; з 01.02.2022 по 28.02.2022 – 12015,50 м3.
Матеріали справи містять підписані постачальником акти приймання-передачі природного газу: 
- за листопад 2021 року (обсяг споживання 10,77500 тис.куб.м) на суму 178369,31 грн,
- за грудень 2021 року (обсяг споживання 14,54500 тис.куб.м) на суму 240777,86 грн,
- за січень 2022 року (обсяг споживання 15,97750 тис.куб.м) на суму 264491,46 грн,
- за лютий 2022 року (обсяг споживання 12,01550 тис.куб.м) на суму 198904,54 грн.
За змістом інформації про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», наданої АТ «Ощадбанк», споживачем за договором фактично сплачено 461972,35 грн.
За твердженням позивача, що у період з листопада 2021 року по лютий 2022 року відповідач спожив природний газ на загальну суму 882543,17 грн, який був частково сплачений, а заборгованість за природний газ, поставлений у січні - лютому 2022 року, склала 420570,82 грн, що і стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Крім того, у зв`язку з порушенням строків оплати за поставку природного газу позивач просив стягнути на підставі ст. 625 ЦК України у вигляді 3% в сумі 29546,68 грн, інфляційних нарахувань в сумі 114113,54 грн та пені – 83494,11 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що обґрунтованими є вимоги щодо поставки газу в січні 2022 року на суму 221666,28 грн та за лютий 2022 року на суму 193160,29 грн. Щодо решти боргу у сумі 5744,25 грн, який складається з вартості газу, поставленого 28.02.2022 року у кількості 0,347 тис.куб.м, місцевий господарський суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з відсутністю у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати.
Суд першої інстанції, з урахуванням часткового задоволення вимог по боргу, дійшов висновку про задоволення на користь позивача 29150,85 грн 3% річних та 112672,38 грн інфляційних нарахувань. Водночас, за уточненим розрахунком суду вимоги щодо стягнення пені склали 82280,73 грн. При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для реалізації дискреції суду на зменшення пені до 10000,00 грн, керуючись критерієм розумності та дотриманням балансу майнових інтересів сторін.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, апеляційний господарський суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно зі статтею 509 вказаного Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 2 статті 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 вказаного Кодексу).
За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про постачання природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, якісні характеристики якого визначено стандартами, в обсязі та порядку, передбачених договором, а споживач зобов`язується сплачувати вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.
У статті 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
Відповідно до пунктів 27, 31, 37 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; природний газ, нафтовий (попутний) газ, газ (метан) вугільних родовищ та газ сланцевих товщ, газ колекторів щільних порід, газ центрально-басейнового типу (далі - природний газ) - суміш вуглеводнів та невуглеводневих компонентів, що перебуває у газоподібному стані за стандартних умов (тиск - 760 міліметрів ртутного стовпа і температура - 20 градусів за Цельсієм) і є товарною продукцією; споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.
Згідно з частинами 2-3 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.
Правовідносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС), регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2496 (далі - Правила).
Відповідно до пункту 3 розділу І Правил постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.
Споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання. Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи інформаційну платформу Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на об`єкті споживача (п. 10 розділу ІІ Правил).
Відповідно до підпункту 19 пункту 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).
24.12.2019 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, прийнято постанову №3011 «Про видачу ліцензії з транспортування природного газу ТОВ «Оператор ГТС України», на право провадження господарської діяльності з транспортування природного газу Товариству з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України».
Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС).
Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Для кодування використовується ЕІС-код. На ринку природного газу використовуються ЕІС-коди, що присвоєні відповідно до регламенту EIC-схеми для кодування та ідентифікації в енергетиці. Кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код. 
Згідно з пунктом 4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).
У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.
Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом. Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п. 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).
Разом з тим, пунктом 2.3. договору передбачено, що підписанням договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника, розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
Так, предметом позову у справі є вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» про стягнення 420570,82 грн боргу, 29546,68 грн 3% річних, 114113,54 грн інфляційних нарахувань та 83494,11 грн пені у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору постачання природного газу №11-1024/21-БО-Т від 08.11.2021 року щодо повної та своєчасної оплати поставленого природного газу.
Факт укладання договору постачання природного газу №11-1024/21-БО-Т від 08.11.2021 року між сторонами спору підтверджується матеріалами справи та документально не спростовується сторонами. 
Колегія суддів враховує, що умовами договору передбачено, що споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів (пункт 2.4 договору); режим використання природного газу протягом розрахункового періоду (у тому числі добове використання) споживач визначає самостійно в залежності від своїх виробничих потреб (пункт 2.5 договору); постачальник із застосування ресурсів Інформаційної платформи Оператора ГТС та споживач здійснюють щоденний моніторинг фактичного відібраного споживачем обсягу природного газу (пункт 3.4 договору).
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, фактичне виконання позивачем зобов`язання щодо поставки відповідачу природного газу та його споживання відповідачем, у січні 2022 року (обсягом 15977,50 м3) на суму 264491,46 грн та у лютому 2022 року на суму 193160,29 грн підтверджується належними доказами, зокрема, листом ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 22.08.2024 року та даними з Інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XS00001RFQN00C, доступ до якої має також відповідач.
Отже, відповідач мав можливість дізнатися з Інформаційної платформи Оператора ГТС про спожиті обсяги природного газу за спірний період, доступ до якої мають всі учасники ринку природного газу. 
При цьому, пунктом 2.1. укладеного договору сторони визначили, що у січні 2022 року замовлений обсяг складає 16,097 тис.куб.м, у лютому 2022 року – 16,419 тис.куб.м.
Водночас, пунктом 4.1. договору було передбачено ціну газу за 1000 куб.м з ПДВ, що становить 16554,00 грн. 
Отже, з урахуванням обізнаності відповідача про спожиті обсяги та ціну природного газу за 1000 куб.м, що визначена в договорі, відповідач знав вартість природного газу, яка мала бути ним сплачена за відповідний період поставки та мав можливість здійснити таку оплату навіть не очікуючи відповідного акту приймання-передачі природного газу.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів того, що використані позивачем дані, розміщені Оператором ГТС на Інформаційній платформі щодо остаточної алокації відборів газу відповідача за січень -лютий 2022 року, є неповними чи недостовірними або такими, що відрізняються від даних самого споживача, тобто дані Інформаційної платформи ніяким чином документально не спростував. 
Отже, оскільки природний газ був переданий та отриманий споживачем у спірний період, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 Цивільного кодексу України) та не залежить від факту надсилання (або не надсилання) позивачем акту приймання-передачі природного газу.
При цьому, пункт 5.1 договору не звільняє відповідача від оплати за отриманий природний газ у разі відсутності акту приймання-передачі, оскільки у такому випадку фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору, яким передбачено, що обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.
При цьому, як обґрунтовано було зазначено судом першої інстанції, доводи відповідача про розбіжності в частковій оплаті боргу на суму 264491,46 грн, що ним з`ясовано за даними системи дистанційного обслуговування «Клієнт Казначейства – Казначейство», не підтверджені документально, адже платіжним документом, а саме на сторінці «Імпорт бюджетних документів» (т. 1, а.с. 118) зазначено не про оплату коштів 16.02.2022 року, а про прийняття до виконання документу 16.02.2022 року і встановлений строк оплати 28.02.2022 року.
Водночас, щодо заявленої вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 5744,25 грн, яка складається з вартості газу, поставленого 28.02.2022 року у обсязі 0,347 тис.куб.м, колегія суддів зазначає таке.
Місцезнаходженням відповідача згідно з договором було м.Старобільськ, Старобільський район, Луганська область.
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України №376 від 28.02.2025 року, датою тимчасової окупації Старобільської міської територіальної громади визначено 28.02.2022 року.
Така дата була визначена і в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 від 22.12.2022 року.
Відповідно до ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті. Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.
Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 року у справі №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.
Об`єднана палата зазначила, що у справі №908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду в якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині другій статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини 2 статті 13 та частини 2 статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі №908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» №3050-IX від 11.04.2023 року) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 року ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 року Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 року №2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Колегія суддів також враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.
Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача 28.02.2022 року є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також положення ст. 13-1 Закону №1207-VII, позивач у даний період не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу. Відтак, доводи позивача про недотримання споживачем порядку припинення постачання природного газу колегією суддів спростовуються вищенаведеним.
З огляду на викладене, висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений газ у розмірі 5744,25 грн за 28.02.2022 рік є законним та обґрунтованим. Так, встановленим є те, що окупація території розпочалась 28.02.2022 року і саме з цього періоду відсутні підстави для стягнення, а з наданого розрахунку (подобові алокації та споживання) вбачається, що 28.02.2022 року вони дорівнюють 0,347 тис.куб.м на суму 5744,25 грн у стягненні яких правомірно відмовлено.
Враховуючи встановлену ст. 204 Цивільного кодексу України та неспростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означеного договору про постачання природного газу, апеляційний господарський суд вважає його належною у розумінні ст. 11, 509 Цивільного кодексу України підставою для виникнення та існування обумовлених такими правовідносинами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.
У відповідності до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до умов договору у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 7.2. договору).
Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тобто зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.08.2021 року у справі №911/378/17 (911/2223/20).
Тож, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).
Верховний Суд у постанові від 23.02.2023 року у справі №905/1677/16 констатував, що застосоване у ст.551 ЦК України словосполучення «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.
Крім того, у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №910/11733/18 та від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).
Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Водночас закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №902/417/18.
Вирішуючи питання про зменшення пені, судом першої інстанції, було правомірно враховано таке: 1) місцезнаходженням відповідача є територія Старобільської міської територіальної громади Луганської області, яка з 28.02.2022 року була територією активних бойових дій, та з цього часу -є тимчасово окупованою територією України; 2) Луганська область є регіоном, де відбувалися безпосередні бойові дії, що не могло не вплинути на здійснення органами влади своїх функцій. У свою чергу, матеріали справи не містять доказів понесення збитків позивачем внаслідок прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого газу; 3) матеріали справи не містять доказів понесення збитків позивачем внаслідок прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати отриманого газу.
Колегія суддів також звертає увагу на ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за спірним договором (своєчасне проведення розрахунків до повномасштабного вторгнення на територію України) та окупацію території України (м. Старобільськ, Старобільський район, Луганська область), внаслідок чого нормальна та повноцінна діяльність відповідача є об`єктивно неможливою; а розмір штрафних санкцій становить майже 20% суми основної заборгованості.
Колегія суддів враховує такі загальновідомі обставини, що у вказаний період розпочалася неочікувана, раптова широкомасштабна військова агресія російської федерації на територію України. Зокрема, велика територія Луганської області піддалася швидкому навальному захопленню ворогом, що спричинило небезпеку життю та здоров`ю людей. Початок агресії російської федерації має відношення до всієї країни, втім необхідно взяти до уваги, що певні регіони в перші, особливо важкі тижні війни перебували у більш вразливому становищі, спричиненому, зокрема, безпосередніми бойовими зіткненнями, проведенням безпосередніх військових дій в таких регіонах, хаотичним та навіть панічним переміщенням людей із таких регіонів у більш безпечні місця, що не могло не вплинути на здійснення органами управління суб`єктів господарювання своїх функцій. До таких регіонів беззаперечно можна віднести Луганську область (місце проведення діяльності відповідача).
При цьому, колегія суддів зазначає, що зменшення розміру штрафних санкції не має негативного впливу на фінансовий стан позивача, оскільки стягнення штрафних санкцій має компенсаторний характер, і не може бути засобом збагачення іншої сторони договору.
Відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням обставин справи в їх сукупності та ступеня виконання зобов`язання можливо зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 10000,00 грн, та відповідно відмовити у стягненні пені в частині 73494,11 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, з урахуванням балансу між інтересами кредитора і боржника, що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
З урахуванням наведеного, суд відхиляє доводи позивача щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень статті 551 ЦК України, якими передбачено можливість зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки суд, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази в сукупності обґрунтовано визначив, що такі обставини є винятковими та достатніми для зменшення пені. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискреційні повноваження для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.
Таким чином, доводи про відсутність підстав для зменшення пені не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування в цій частині законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.
Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, отже вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17).
Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок 3% річних на суму 29150,85 грн та інфляційних нарахувань на суму 112672,38 грн, колегія суддів дійшла висновку, що він є арифметично вірний, із урахуванням положенням статей 13, 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо розміру основного боргу.
У свою чергу, відповідач як на підставу для звільнення його від відповідальності за несплату послуг у встановлений договором строк посилається на форс-мажорні обставини військову агресію Російської Федерації проти України, що підтверджується листом Торгово-промислової палати №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року. 
У силу приписів статті 614 Цивільного кодексу України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Статтею 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» передбачено, що Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту. Торгово-промислова палата України відповідно до цього Закону та свого Статуту здійснює представницькі функції як в Україні, так і за її межами, об`єднує торгово-промислові палати та координує їх діяльність. Торгово-промислова палата України: відкриває свої представництва та філії в інших країнах, а також засновує разом із зарубіжними партнерськими організаціями як в Україні, так і за її межами змішані торгово-промислові палати, ділові ради та інші спільні організації; засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб`єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників); веде недержавний реєстр українських підприємців за їх згодою, фінансовий стан яких свідчить про їх надійність як партнерів у підприємницькій діяльності в Україні та за її межами. Порядок ведення зазначеного реєстру визначається Торгово-промисловою палатою України.
Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Отже, відповідно до вищезазначених положень законодавства форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести, а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про необхідність врахування форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 10.4 договору настання форс-мажорних обставин підтверджується в порядку, встановленому чинним законодавством України.
За змістом п.10.3 договору сторони зобов`язані негайно повідомити про виникнення форс-мажорних обставин та протягом 14 днів з дати їх виникнення подати підтвердні документи відповідно до законодавства.
В матеріалах справи відсутній сертифікат торгово-промислової палати, який би засвідчував форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо невиконання обов`язку (зобов`язання), а саме щодо оплати послуги за постачання природного газу за договором.
Втім, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 року у справі №917/1053/18, від 25.11.2021 року у справі №905/55/21, від 19.08.2022 року у справі №908/2287/17). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Тобто, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини, суд має оцінювати цей доказ у сукупності з іншими.
Заявник апеляційної скарги (відповідач) як на підставу звільнення від відповідальності посилається на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року.
Зі змісту листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, який є загальнодоступним, вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 року №671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Водночас, суд зауважує, що лист ТПП України від 28.02.2022 року не є сертифікатом у розумінні наведеного положення Закону, та не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.
Колегія суддів зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
У будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконанні нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.
Сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу не звільняє сторону від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Відповідну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.03.2023 року у справі №922/1093/22, від 23.03.2023 року у справі №920/505/22 тощо.
У спірних питаннях колегія суддів також наголошує на тому, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 року у справі №915/531/17, від 26.05.2020 року у справі №918/289/19, від 17.12.2020 року у справі №913/785/17, від 30.11.2021 року у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 року у справі №906/540/22).
Згідно з наведеними позиціями Верховного Суду факт наявності для сторони форс-мажорних обставин слід встановлювати в кожному конкретному випадку на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.
Отже, істинність твердження відповідача, що воєнний стан, введений на території України, позбавляє його можливості належного виконання договірних зобов`язань за даних умов, як і взагалі наявність таких обставин, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягали доведенню відповідачем перед судом.
Втім, відповідних доказів відповідачем до суду першої інстанції надано не було.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що враховуючи встановлені фактичні обставини справи та погоджені між сторонами умови договору, заперечення відповідача проти позовних вимог з причин настання форс-мажорних обставин є необґрунтованими та безпідставними.
На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та апеляційної скарги Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» на рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
Щодо вимог апеляційних скарг про скасування додаткового рішення, яким частково задоволено заяву представника відповідача Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення судових витрат та стягнуто на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» 325,86 грн, колегія суддів зазначає таке.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
У статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено види адвокатської діяльності, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Складання та подання стороною документів, які пов`язані із представництвом інтересів у суді, без наявності відомостей щодо їх явної безпідставності, може бути предметом розподілу витрат за результатом розгляду справи, з огляду на те, що такі дії в повній мірі слугуватимуть можливості надати правничу допомогу (відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 року у справі №910/19650/20).
Тож, вибір форми та суб`єкта надання правової допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, відповідно до якої частинами першою та другою статті 30 Закону №5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Згідно із частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 цього Кодексу).
Частина 5 статті 129 ГПК України передбачає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлену правову позицію, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Колегія суддів також враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статі 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.
Як свідчать матеріали справи, після ухвалення рішення 28.10.2025 року від представника відповідача надійшла заява про стягнення судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником надані такі докази: ордер на надання правничої допомоги серії ВН№1472710 від 09.02.2025 року, акт приймання-передачі юридичних послуг від 03.11.2025 року за договором про надання правничої допомоги №07/09/25 від 07.02.2025 року.
Матеріалами справи підтверджено, що 07.02.2025 року між Комунальним некомерційним підприємством Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (далі – клієнт) та адвокатом Гаспарянц Дмитром Михайловичем (далі – адвокат) було укладено договір про надання правничої допомоги №07/02/25 (далі – договір №07/02/25).
Відповідно до п.1.1. договору №07/02/25 у порядку та на умовах, визначених цим договором, Адвокат зобов`язувався надати клієнту правничу допомогу у суді першої інстанції у вигляді надання передбачених договором послуг у справі №913/24/25 за позовом ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (код ЄДРПОУ 42399676) до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» (код ЄДРПОУ 01987959) про стягнення боргу у загальній сумі 647725,15 грн, у тому числі: основного боргу у сумі 420570,82 грн; пені у сумі 83494,11 грн; трьох процентів річних у сумі 29546,68 грн; інфляційних втрат у сумі 114113,54 грн, а також судових витрат, а саме 7772,70 грн сплаченого судового збору та інших витрат, пов`язаних з розглядом даної справи (далі - юридичні послуги), а клієнт зобов`язувався оплатити та прийняти надані адвокатом послуги на умовах, визначених цим договором.
За цим договором адвокат надає клієнту наступні юридичні послуги: дослідження матеріалів, що мають відношення до відносин, що склалися між клієнтом та ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в рамках договору постачання природного газу від 08.11.2021 року № 11-1024/21-БО-Т; правовий аналіз законодавства, що регулює правовідносини, що випливають з договору постачання природного газу від 08.11.2021 року № 11-1024/21-БО-Т; збір, підготовка та оформлення документів і матеріалів, необхідних для надання юридичних послуг за цим договором; консультування клієнта з питань стягнення боргу з клієнта на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», надання йому рекомендацій та підготовка проектів документів у разі необхідності; з`ясування у клієнта обставин, обговорення обставин, фактів і подій, що стосуються відносин, що склалися в рамках, надання клієнту усних роз`яснень по суті наданих йому рекомендацій і проектів документів за необхідністю; складання та подання до суду відзиву на позовну заяву, заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву, заяв, клопотань, заперечень, зустрічної позовної заяви, інших процесуальних документів (за необхідності); представництво інтересів клієнта у суді та участь у судових засіданнях з усіма правами, наданими законодавством позивачеві, відповідачеві, третій особі; вчинення інших дій, необхідних для надання юридичних послуг, передбачених цим договором та чинним законодавством України (п. 1.2. договору №07/02/25).
Згідно п. 3.3 договору №07/02/25 закінчення надання адвокатом юридичних послуг за цим договором оформляється актом приймання-передачі юридичних послуг, який підписується сторонами відповідно до п. 3.4 договору.
Відповідно п. 3.4 договору №07/02/25 сторони зобов`язані скласти акт приймання-передачі юридичних послуг, який готується Адвокатом у двох примірниках, підписується та надається клієнту для підписання. Клієнт впродовж п`яти робочих днів після отримання акта приймання-передачі юридичних послуг перевіряє відповідність зазначених в акті приймання-передачі юридичних послуг, фактично наданим послугам. У випадку відсутності зауважень клієнт у вказаний строк підписує акт приймання-передачі юридичних послуг або надає мотивовану письмову відмову від його підписання.
Відповідно до п. 4.1 договору №07/02/25 за надані послуги за цим договором клієнт сплачує Адвокату гонорар у сумі 24000,00 грн впродовж 30 календарних днів після підписання сторонами цього договору.
На виконання умов договору №07/02/25 Комунальне некомерційне підприємство Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» сплатило адвокату Гаспарянц Д.М. 24000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 17.02.2025 року №1239 відповідно до наявного у матеріалах справи рахунку на оплату №10/02/25 від 10.02.2025 року.
03.11.2025 року між клієнтом та адвокатом складено акт приймання-передачі юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги №07/02/25 від 07.02.2025 року (далі – акт).
Як вбачається зі змісту вказаного акту, сторони підтвердили, що за договором адвокатом клієнту у період з 07.02.2025 року по 03.11.2025 року були надані наступні юридичні послуги відповідною вартістю: 
- дослідження матеріалів, що мають відношення до відносин, що склалися між клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в рамках договору постачання природного газу від 08.11.2021 року №11-1024/21-БО-Т (у копіях), а саме: позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» з додатками у справі №913/24/25, виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування», розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації – начальника Луганської обласної військової адміністрації від 18.04.2023 року №78 «Про перейменування юридичної особи – Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня», Статуту Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування», Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20.02.2025 року №414341021, типового договору розподілу природного газу від 09.02.2021 року №094201RFQNEB011, додаткової угоди від 09.02.2021 року №1 до типового договору розподілу природного газу від 09.02.2021 року №094201RFQNEB011, платіжного доручення від 30.12.2021 року №915, платіжного доручення від 30.12.2021 року №916, виписки за 29.12.2021 року по рахунку у Державній казначейській службі України, Реєстру бюджетних фінансових зобов`язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 16.02.2025 року №184, роздруківка відомостей системи дистанційного обслуговування ПТК «Клієнт казначейства – Казначейство», картки «Історія зміни статусів документу 199433819» з системи дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства – Казначейство», роздруківки витягу з Керівництва користувача ПТК «Клієнт казначейства – Казначейство» з офіційного веб-сайту Державної казначейської служби України за посиланням: https://www.treasury.gov.ua/storage/app/sites/1/uploaded-files/manualKKK.pdf, листів Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня» від 22.03.2022 року №152/01 та від 22.03.2022 року №153/01, заяви про вчинення кримінальних правопорушень від 01.08.2023 року №01.08/01 з доказами відправлення, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023130000002576 від 02.08.2023 року, повідомлення про початок досудового розслідування від 08.08.2023 року №24684/111/18-2022, розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації – начальника Луганської обласної військової адміністрації від 20.10.2022 року №404, договору оренди від 27.09.2022 року №04/01/200, договору оренди від 15.09.2023 року №04/01/200, листа Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня» від 15.11.2022 року №15.11/01, листа Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня» від 07.11.2022 року №07.11/01, листа Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна фізіотерапевтична лікарня» від 07.11.2022 року №07.11/02, листа КНП ЛОР «СОЛВЛ» 19.09.2024 року №19.09/02, листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 09.10.2024 року №101-9644, розпорядження голови Луганської обласної державної адміністрації – начальника Луганської обласної військової адміністрації від 16.08.2023 року №169, листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року №2024/02.0-7.1 (кількість витраченого часу – 2 год, сума – 4000,00 грн);
- правовий аналіз законодавства, що регулює правовідносини, що випливають з договору постачання природного газу від 08.11.2021 року №11-1024/21-БО-Т, а також відповідної судової практики, а саме: ч. 2 ст. 625 ЦК України, ст. 233 ГПК України, ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 року №758, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.07.2012 року №1206/21518, Переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 23.12.2022 року за №1668/39004, Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 року №2493, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року за №1378/27823, постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 (кількість витраченого часу – 1 год, сума – 2000,00 грн);
- складання та подання до суду заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду (кількість витраченого часу – 1 год, сума – 2000,00 грн);
- складання та подання до суду відзиву на позовну заяву у справі №913/24/25 (кількість витраченого часу – 3 год, сума – 6000,00 грн);
- участь у судовому засіданні у справі №913/24/25 04.03.2025 (сума – 2000,00 грн);
- складання та подання до суду заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву у справі № 913/24/25 (кількість витраченого часу – 2 год, сума – 4000,00 грн);
- складання на подання до суду заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (кількість витраченого часу – 1 год, сума – 2000,00 грн);
- участь у судовому засіданні у справі №913/24/25 28.10.2025 року (сума – 2000,00 грн).
Пунктом 3 вказаного акту сторонами визначено, що за надані послуги клієнт сплатив Адвокату гонорар у сумі 24000,00 грн відповідно до договору.
Вказаний акт підписаний сторонами та скріплений печаткою відповідача. 
Дослідивши подані докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що наведений перелік робіт у акті наданих послуг відповідає положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» щодо видів адвокатської діяльності, змісту договору про надання правової допомоги та матеріалам даної справи, якими підтверджується участь адвоката у розгляді справи та складенні відповідних процесуальних документів.
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що заявник самостійно визначив у поданій заяві вимогу про стягнення судових витрат саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При цьому, відповідач оскаржує рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 в частині задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення 414826,57 грн боргу, 29150,85 грн 3% річних, 112672,38 грн інфляційних нарахувань, 10000,00 грн пені та 7667,16 грн судового збору, та просить прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» до Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування».
Водночас, також просить скасувати додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 в частині відмови у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування`про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» - у розмірі 2678,94 грн та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на користь Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» судові витрати зі сплати витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» у розмірі 2678,94 грн, в іншій частині додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 залишити без змін. 
Колегія суддів звертає увагу, що станом на дату подання вказаної заяви відповідач вже був обізнаний з рішенням Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 та стягнуті суми на користь позивача, а отже мав змогу самостійно визначити відповідну пропорцію, чого ним зроблено не було. 
Як було зазначено судом першої інстанції, із заявлених до стягнення 647725,15 грн суд відмовив на суму 8794,62 грн, що складає 1,36% від ціни позову, за винятком пені, яку зменшено судом. 
Апеляційний господарський суд зауважує, що зменшення судом першої інстанції пені на 73494,11 грн не свідчить про безпідставність позову позивача, а є лише дискреційним повноваженням суду.
Колегія суддів зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 року у справі №905/1795/18. При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
Колегія суддів також враховує висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 15.04.2021 року у справі №910/7540/19, відповідно до яких від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Колегія суддів зазначає, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21).
Щодо тверджень представника позивача про те, що вартість послуг є завищеною, зводяться до його власної суб`єктивної оцінки змістовного навантаження кожного зі складених представником документів та процесуальної участі представника відповідача у розгляді справі. Так, вказуючи на зменшення вартості наданих послуг, жодного доказу неспівмірності заявлених до стягнення витрат заявником апеляційної скарги не надано.
Водночас, у судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 року у справі №915/237/18, від 24.10.2019 року у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 року у справі №904/3583/19, від 11.02.2021 року у справі №920/39/20.
Так, колегія суддів зазначає, що вимога апеляційної скарги відповідача щодо «скасування в частині відмови у задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» - у розмірі 2678,94 грн» є такою, що протирічить поданій заяві відповідача про стягнення судових витрат, адже у ній не визначався грошовий еквівалент відповідної суми. 
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із принципів господарського судочинства є диспозитивність, суть якого визначена у статті 14 цього Кодексу та полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Зміст та обсяг вимоги в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити вимогу, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням заяви прийнятною/неприйнятною.
Відтак, на підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява представника відповідача - адвоката Гаспарянца Дмитра Михайловича про стягнення судових витрат у справі №913/24/25 підлягає задоволенню частково у розмірі 325,86 грн.
Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а додаткового рішення - без змін.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявників апеляційних скарг.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Луганської обласної ради «Старобільська обласна лікарня відновного лікування» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Луганської області від 28.10.2025 року у справі №913/24/25 залишити без змін.
Додаткове рішення Господарського суду Луганської області від 13.11.2025 року у справі №913/24/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 23.01.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов 

Суддя О.І. Склярук