ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/20371/23	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщені суду в м. Дніпро апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 року в адміністративній справі №160/20371/23 за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,- 
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2018 року по 25.07.2023 року включно;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.09.2018 року по 25.07.2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при звільненні з військової служби і виключенні зі списків особового складу Військової частини, з ним не було своєчасно проведено остаточного розрахунку, у зв`язку з чим позивачу підлягав виплаті за час затримки розрахунку середній заробіток.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 в адміністративній справі №160/20371/23 позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2022 року по 25.07.2023 року включно; Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2022 року по 25.07.2023 року включно у сумі 67064 (шістдесят сім тисяч шістдесят чотири) грн. 08 коп. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 року в адміністративній справі №160/20371/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
З рішенням суду першої інстанції також не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення та позовні вимоги задовольнити повністю. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Матеріалами справи встановлено, що в період з 01.11.2016 по 25.09.2018 ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до копії витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2018 №2199 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , старшого навідника 1 мінометного взводу мінометної батареї 3 парашутно-десантного батальйону, звільненого наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 25 вересня 2018 року №97-РС відповідно до пункту два частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 04 квітня 2006 року №3597-ІV з військової служби у запас за підпунктом «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), вважається таким, що справи та посаду здав 25 вересня 2018 року.
З 25 вересня 2018 року виключений із списків особового складу частини, знятий з усіх видів забезпечення, і продовольчого забезпечення.
У зв`язку з тим, що у період проходження військової служби нарахування індексації грошового забезпечення здійснювалося не в повному обсязі та при звільненні не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, позивач 15.04.2021 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив нарахувати і виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018; провести перерахунок і доплату індексації грошового забезпечення (враховуючи фіксовану суму індексації за березень 2018) за період з 01.03.2018 по 25.09.2018; виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017-2018 роки.
27.04.2021 за №691/96 Військовою частиною НОМЕР_1 надано позивачу довідку про те, що йому не була виплачена індексація грошового забезпечення з 1 листопада 2016 по 25 вересня 2018.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.10.2021 у справі №160/12757/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
На виконання вказаного рішення позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористанні календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2018, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби у сумі 9152,80 грн. із одночасним утриманням військового збору 1,5%,що підтверджується повідомленням про надходження коштів.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року у справі №160/12749/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 28.02.2018 із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення – листопад 2016 року у сумі 1477,78 грн., із одночасним утриманням військового збору 1,5%.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі № 160/13908/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 31.05.2023 у справі №160/13908/22 скасовано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийнято нову постанову в цій частині.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 25.09.2018 із застосуванням щомісячної фіксованої різниці між сумою індексації і розміром підвищення грошового забезпечення.
На виконання вказаних судових рішень відповідачем 26.07.2023 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 01.11.2016 по 25.09.2018 у сумі 82711,07 грн із одночасним утриманням військового збору 1,5%, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк».
Таким чином, оскільки позивача було звільнено 25.09.2018, а остання виплата належних грошових сум була здійснена 26.07.2023, відповідачем затримано розрахунок з 26.09.2018 по 25.07.2023.
Затримка розрахунку склала 1764 днів.
У зв`язку з тим, що належні виплати були виплачені відповідачем з порушенням строку розрахунку, позивач звернувся з позовом до суду про нарахування і виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 року у справі №816/1640/17).
Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд першої інстанції застосував принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 року у справі №825/325/16, від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
В свою чергу, законодавство покладає обов`язок на суб`єкта виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим суд зазначає, що відповідач дійсно здійснив бездіяльність в частині непроведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Аналізуючи вищевикладене та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач провів фактичний, остаточний розрахунок з позивачем поза межами строку, визначеного ст. 116 КЗпП України.
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Відповідно до статті 117 КЗпП України, (в редакції Закону України "Про внесення змін в законодавчі акти України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 року № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX ), чинній на час звернення із позовом, у разі невиплати звини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, з 19.07.2022 року за затримку виплати належних сум при звільненні звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за весь час затpимки по день фактичного розpахунку але не більше ніж за шість місяців.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.04.2024 №160/20371-1 про середній заробіток ОСОБА_1 грошове забезпечення позивача за останні два місяці роботи склало:
- липень 2018 року 9806,57 грн. ;
- серпень 2018 року 9806,57 грн.
Отже, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (9806,57 грн. + 9806,57 грн.) / 62 (кількість відпрацьованих днів в липні і серпні 2018 року) = 316,34 грн.
Період затримки розрахунку середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку з 26.09.2018 (дата наступного дня після звільнення) по 25.07.2023 (дата фактичного розрахунку) становить 1764 днів.
З урахуванням нової редакції ст. 117 КЗпП суд враховує період затримки лише за шість місяців, з 26.12.2022 по 25.07.2023 (дата фактичного розрахунку), який становить 212 днів.
Таким чином, відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто як вірно вказав суд першої інстанції з 26.12.2022 по 25.07.2023 року.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційних скарг колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_1 -без змін. 
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.05.2024 року в адміністративній справі №160/20371/23 – без змін.
Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у порядку ст.ст. 328 – 329 КАС України.  
Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя А.О. Коршун