Номер провадження: 22-ц/813/5409/25 
Справа № 947/12246/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування про зобов`язання повернути дитину за місце проживання матері і виконати умови договору, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області як орган опіки та піклування про розірвання договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину, укладеного між батьками, та визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, на додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Луняченко В.О. 13 березня 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2024 року до Київського районного суду м. Одеси 11.04.2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , вимоги якої було збільшено, про зобов`язання ОСОБА_2 повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері, згідно Договору між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року, а також зобов`язання ОСОБА_2 виконати умови договору від 19.09.2019 року та передати у власність дитини ОСОБА_3 належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 .
У травні 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_2 , в якій останній просив розірвати Договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року, та визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2025 року зустрічний позов ОСОБА_2 було задоволено.
Розірвано договір між батьками про проживання, виховання та сплату аліментів на дитину від 09.09.2019 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визначено місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання матері, та виконати умови договору про передання у власність майна.
28.02.2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_2 про постановлення додаткового рішення щодо стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 38500,00 грн., за проведення експертизи №24-2798 від 30.08.2024 року у розмірі 49980,50 грн., та витрат по сплаті судового збору за подачу зустрічного позову у розмірі 2422,40 грн., а всього 90902,90 грн.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2025 року заяву представника ОСОБА_2 про постановлення додаткового рішення було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 38500,00 грн., за проведення експертизи №24-2798 від 30.08.2024 року у розмірі 49980,50 грн., та витрати по сплаті судового збору за подачу зустрічного позову у розмірі 2422,40 грн., а всього 90902,90 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог в частині стягнення витрат на правничу допомогу та витрат на проведення експертного дослідження - відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: матеріали справи не містять квитанцію про оплату витрат на правничу допомогу, тобто, відсутній первинний документ, якій свідчить про реальність понесених витрат в результаті укладання правочину; у суду були відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку із пропуском строку на її подання; витрати на проведення судової експертизи були передчасними та необґрунтованими, оскільки суд не надав належної оцінки можливості з`ясування обставин справи без експертного дослідження, а сторона, яка ініціювала експертизу, не довела, що без її проведення неможливо встановити істотні обставини справи. 
Сторони про розгляд справи на 23.12.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Тобто, заява про відшкодування понесених стороною витрат на правничу допомогу може бути подана лише у той строк, який вказаний у процесуальному законі. Якщо немає клопотання про поновлення такого строку, то суд позбавлений повноважень самостійно вирішувати питання про його поновлення.
За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.
Частинами 1, 2 ст. 126 ЦПК України встановлено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Поважними можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Колегією суддів встановлено, що рішення Київського районного суду м. Одеси було постановлено 11.02.2025 року, та у судовому засіданні 11.02.2025 року представником ОСОБА_2 було заявлено, що ним буде подана заява про винесення додаткового рішення у справі про стягнення з відповідачки на користь позивача витрат на надання професійної правничої допомоги, витрат за проведення експертизи та судового збору. 
Надалі, 17.02.025 року (зареєстрована в суді 28.02.2025 року), представник ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із заявою про відшкодування понесених позивачем за зустрічним позовом витрат на правничу допомогу, тобто із дотриманням п`ятиденного строку, передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскільки представником позивача було подано заяву про ухвалення додаткового рішення з пропуском процесуальних строків, то суд першої інстанції не мав правових підстав для ухвалення судового рішення про задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частинами 3 та 4 ст. 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі, якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.
Тлумачення положень ст. 270 ЦПК України дає змогу дійти висновку, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення – засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Пунктом 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України встановлено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.08.2022 року у справі № 910/12876/19 зазначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-VI).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п. 79 і 112 відповідно).
Як вбачається з матеріалів справи, зустрічна позовна заява ОСОБА_2 була подана 30.05.2024 року ( т.1 а.с 161), та під час її подання стороною було сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. (т.2 а.с 5).
Таким чином оплата судового збору за позов, який було задоволено судом, у визначеному розмірі доведено, та вказаний судовий збір підлягав стягненню на користь ОСОБА_2 (позивача по зустрічному позову) із ОСОБА_1 (відповідача по зустрічному позову).
Крім того, під час розгляду справи, у підготовчому засіданні 30.05.2024 року, представником ОСОБА_2 було повідомлено суд, що сторона звернулась до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України для проведення судової психологічної експертизи ( т. 1 а.с 155).
09.09.2024 року до суду першої інстанції надано висновок експерта ОСОБА_4 №24-2798 за результатами проведення судової психологічної експертизи від 29.08.2024 року ( т.2 а.с 45).
Вказаний висновок було прийнято судом як належний та допустимий доказ, на підставі якого, у тому числі але не виключно, було винесено судове рішення.
Вартість проведеного експертного дослідження склала 49980,48 грн. (т.2 а.с 72).
Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що судові витрати у вигляді вартості експертного дослідження у розмірі 49980,48 грн., внаслідок повного задоволення позовних вимог, які були обґрунтовані також зазначеним висновком, підлягали стягненню на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_1 .
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що витрати на проведення судової експертизи були передчасними та необґрунтованими, оскільки суд не надав належної оцінки можливості з`ясування обставин справи без експертного дослідження, а сторона, яка ініціювала експертизу, не довела, що без її проведення неможливо встановити істотні обставини справи.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що питання доцільності призначення судової експертизи, а також прийняття її висновків судом при ухваленні основного судового рішення, не може бути вирішено у межах оскарження додаткового судового рішення, оскільки не відноситься до предмету розгляду даної справи.
Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.02.2025 року ОСОБА_1 у апеляційному порядку не оскаржувалась, а відтак, остання погодилась із ним.
На підтвердження обґрунтованості витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 38500,00 грн., про стягнення яких було заявлено стороною до судових дебатів, представником позивача за зустрічним позовом долучено до матеріалів справи Договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Селюковим П.В. від 03.05.2024 року, Додаток №1 до Договору із визначенням вартості правової допомоги у розмірі 38500 грн., Акт приймання-передачі наданої правової допомоги із від 12.02.2025 року із детальним описом виконаних адвокатом робіт.
Як вже вказувалось вище, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Одночасно, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись із висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 38500,00 грн., оскільки зазначений розмір витрат є завищеним, та не є співмірним зі складністю справи, значенням її для сторони, тощо.
Таким чином, колегія суддів, врахувавши складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, доходить висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13000 грн., та зазначений розмір витрат є співмірним із обсягом дій, вчинених адвокатом в інтересах позивача.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять квитанцію про оплату витрат на правничу допомогу, тобто, відсутній первинний документ, якій свідчить про реальність понесених витрат в результаті укладання правочину.
Так, компенсації підлягають не лише фактично сплачені витрати. Якщо сторони договору про надання правничої допомоги домовилися про оплату витрат у майбутньому, ці суми також мають бути відшкодовані, та надання до суду банківських документів про сплату адвокатського гонорару не є обов`язковою умовою для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката. 
Відповідні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 26.06.2019 року у справі №813/481/18, від 02.10.2019р. у справі №815/1479/18, від 29.10.2020 року у справі №686/5064/20 та інших.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявників із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, у зв`язку із чим мотивувальна частина додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2025 року підлягає зміні шляхом її викладення у редакції цієї постанови.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Мотивувальну частину додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року змінити, викласти її у редакції цієї постанови.
Абзац другий резолютивної частини додаткового рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2025 року викласти у наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 гривень, витрати за проведення експертизи №24-2798 від 30.08.2024 року у розмірі 49980,50 гривень, та витрати по сплаті судового збору за подачу зустрічного позову у розмірі 2422,40 гривень, а всього 65402,90 гривень.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе