ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

14 січня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/7614/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04655, код ЄДРПОУ 43005393), Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 37567646) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової служби України, Державної казначейської служби України, в якому просить: 
1) визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень Державну податкову службу України стосовно умисного систематичного невиконання п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 
2) стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень Державної податкової служби України вартість мого санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати в розмірі 27 00,00 грн., згідно п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 
3) стягнути із розрахункових рахунків суб`єкта владних повноважень Державної податкової служби України матеріальну шкоду в розмірі 10500,00 гривень та моральну шкоду в розмірі 25500,00 гривень;
4) зобов`язати співвідповідача по справі Державну казначейську службу України належним чином виконати судове рішення про стягнення із відповідача по справі на користь позивача грошові кошти за даним судовим рішенням по справі.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15 лютого 2010 року його було звільнено з органів ДФС України у відставку за станом здоров`я. Окрім того, він являється інвалідом ІІІ групи та має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - інвалідів війни. У зв`язку з чим вважає, що має право на отримання безоплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад на підставі п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
21 жовтня 2025 року відповідач 1 подав до суду відзив на позов відповідно до змісту якого проти задоволення позовних вимог заперечив з мотивів їх безпідставності. Зокрема, зазначив, що норми п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на яку посилається позивач, як на правову підставу заявлених позовних вимог, передбачено два можливі варіанти реалізації права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням, а саме: шляхом безпосереднього отримання путівки на санаторно-курортне лікування або шляхом грошової компенсації. Так, такі путівки надаються особам відповідно до медичних рекомендацій в порядку черговості у міру їх надходження на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи, посвідчення та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії. Зауважує, що при звернення до ДПС України із заявою позивач не надав медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о та довідки Пенсійного фонду України про отримання пенсії, отже ним не було дотримано встановленого законодавством порядку звернення. Окрім того, звертає увагу суду на те, що у доданій до позовної заяви копії довідки лікувальної установи за формою 070/о від 20.08.2018 року, термін дії такої довідки становить 12 місяців, відповідно до Наказу МОЗ від 14 лютого 2012 року №110. Зазначає, що законодавством не передбачена можливість реалізації права, гарантованого п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на отримання безплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням шляхом самостійного придбання такими особами путівок за їх вибором з подальшим відшкодуванням їх вартості. Натомість норми закону передбачають альтернативний варіант реалізації такого права шляхом отримання один раз на два роки грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування. В свою чергу така компенсація виплачується на підставі звернення особи із заявою з долученням відповідних документів, передбаченим законодавством органом, виключно 1 раз на 2 роки та тільки через 2 роки після звернення за умови, якщо заявник протягом цього періоду не одержав безоплатної санаторно-курортної путівки.
Відповідач 1 також зазначає, що позивач не працював та не працює в апараті ДПС України та на посадах в територіальних органах ДПС, призначення, переведення на які та звільнення з яких здійснюється головою ДПС. Окрім того, звертає увагу суду, що відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» на 2025 рік зупинено фінансування санаторно-курортного лікування.
Відповідач 2 відзив на позовну заяву не подав. З довідки про доставку електронного листа видно, що така була доставлена до електронного кабінету 06 жовтня 2025 року. Судом вжито достатніх заходів щодо належного повідомлення відповідача 2 про відкриття провадження у справі та надано достатній строк для подання відзиву на позовну заяву. 
21 жовтня 2025 року позивач надіслав до суду відповідь на відзив відповідача 1, в якому з наведеними ним доводами не погоджується. 
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) 15 лютого 2010 року звільнений за станом здоров`я з органів Державної податкової адміністрації України у відставку за станом здоров`я.
ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи, що засвідчується наявною в матеріалах справи копією посвідчення від 18 квітня 2018 року серії НОМЕР_2 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни.
08 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Державної податкової служби України (далі – ДПС України) із заявою, в якій наголосив на своєму праві на отримання санаторно-курортної путівки для оздоровлення на підставі п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Для отримання такої путівки надав рахунок-фактуру №СК-0000552 в ДП «Клінічний санаторій Карпати ПАТ «Укрпрофоздоровниця».
До поданої заяви долучив копію посвідчення серії НОМЕР_2 та рахунок-фактуру №СК-0000552, висновок ЛКК та довідку ПФУ.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем отримано відповідь від відповідача 1 від 30 вересня 2025 року за №7069/Б/99-00-19-03-01-09, якою йому відмолено у оплаті санаторно-курортної путівки. Не погоджуюсь із наданою відповіддю, позивач, 30 вересня 2025 року звернувся із заявою про оплату компенсації санаторно-курортного лікування за періоди з 2010-2024 роки.
Вважаючи бездіяльність ДПС України щодо не виконання п. 3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» протиправною, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення регламентується нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі – Закон).
Положеннями ст. 13 Закону встановлено перелік пільг, що надаються особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам.
Так, в редакції ст. 13 Закону, чинній до 01 січня 2024 року, серед таких гарантій було передбачено безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад (п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону).
За бажанням осіб з інвалідністю замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: особи з інвалідністю внаслідок війни I-II груп - у розмірі середньої вартості путівки, особи з інвалідністю внаслідок війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позичав відноситься до категорій осіб, на яких поширюється вимоги п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону.
Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить стягнути з ДПС України вартість саме щорічного санаторно-курортного лікування за 2024 рік, гарантованого нормами п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, та наголошує на тому, що така жодним чином не стосується компенсації вартості путівки, яка, відповідно до абз. 5 п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, передбачена 1 раз на два роки.
З цього приводу суд зазначає, що норми п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону передбачають два можливі варіанти реалізації передбаченого особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам права на забезпечення санаторно-курортним лікуванням, а саме, шляхом безпосереднього отримання путівки на санаторно-курортне лікування або шляхом грошової компенсації їх вартості.
П. 3 ч. 1 ст. 13 Закону встановлено, що порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.
Отже, нормами Закону Кабінету Міністрів України делеговано повноваження на визначення порядку надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 13 зазначеного законодавчого акту.
Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2011 року № 446 (далі – Порядок №446).
Порядок №446 регулює саме механізм забезпечення Міноборони, МВС, Міністерством інфраструктури, Мін`юстом, СБУ, ДСНС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Управлінням державної охорони, розвідувальними органами, Державною фіскальною службою військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту; ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону, осіб, зазначених у статтях 6-1 - 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»; ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв`язку та членів їх сімей санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів в частині гарантованого нормами п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону права на щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням.
Відповідно до п. 2 Порядку №446, державні органи забезпечують путівками до санаторно-курортних закладів не більше одного разу на рік, зокрема, інвалідів із числа осіб, на яких поширюється дія Закону та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Згідно п. 6 Порядку №446 за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються, зокрема, інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень).
Відповідно до п. 4 Порядку №446, путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок, зокрема: ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, державної пожежної охорони, Державної кримінально-виконавчої служби, служби цивільного захисту, Держспецзв`язку і членам їх сімей, особам, зазначеним у статтях 61 - 64 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.
Судом встановлено, що 08 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ДПС України із заявою на підставі п. 3 ст. 13 Закону для отримання санаторно-курортної путівки для оздоровлення. Разом з тим, перелік документів, передбачених Порядком №446, зокрема, медичну довідку лікувальної установи за формою 070/о та довідку з Пенсійного фонду України про отримання пенсії, до такої заяви позивач не подав.
При цьому суд звертає увагу позивача на те, що Прикінцевими положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» дію п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону зупинено на 2025 рік.
З огляду на вищезазначене суд вважає безпідставною позовну вимогу про визнання протиправною бездіяльності ДПС України стосовно невиконання п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону в частині ненадання безоплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням (як вбачається з тексту позовної заяви).
Окрім того, п.п. 10, 12 Порядку №446 визначено, що закупівля та забезпечення путівками здійснюються в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік. Закупівля санаторно-курортних путівок здійснюється відповідно до законодавства.
Таким чином, Порядок №446 передбачає надання особам, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, путівок до санаторно-курортних закладів в порядку черговості у міру їх надходження шляхом закупівлі у встановленому законом порядку в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік. Тобто, Порядком №446 не передбачена можливість реалізації права, гарантованого п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, на отримання безплатного позачергового щорічного забезпечення санаторно-курортним лікуванням шляхом самостійного придбання такими особами путівок до санаторно-курортних закладів за їх вибором з подальшим відшкодуванням їх вартості відповідним органом.
Натомість норми Закону передбачають альтернативний варіант реалізації особами права, гарантованого п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону, шляхом отримання один раз на два роки грошової компенсації замість путівки на санаторно-курортне лікування.
Так, механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», визначається порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2004 р. №785 (далі – Порядок №785).
П. 2 Порядку №785 визначено, що грошова компенсація виплачується особам з інвалідністю внаслідок війни та особам з інвалідністю, зазначеним у статті 62 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», за місцем їх обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.
Грошова компенсація виплачується у таких розмірах:
- інвалідам I і II груп – 100 відсотків середньої вартості путівки;
- інвалідам III групи – 75 відсотків середньої вартості путівки.
У разі зміни групи інвалідності за період перебування інваліда на обліку грошова компенсація виплачується у розмірі відповідно до групи інвалідності, встановленої йому на дату виплати.
Згідно п. 3 Порядку №785 підставою для виплати грошової компенсації є такі документи:
- заява про виплату грошової компенсації;
- посвідчення особи (зокрема електронне посвідчення ветерана), що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку;
- облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації.
Відповідно до п. 4 Порядку №785, компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування учасникам бойових дій, учасникам війни, членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, особам, зазначеним у статтях 6-1, 6-3 і 6-4 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», та ветеранам праці відповідно до Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» виплачується за їх бажанням у розмірі вартості самостійного санаторно-курортного лікування на час проведення оздоровлення, але не більше ніж середня вартість санаторно-курортної путівки, визначена відповідно до пункту 7 цього Порядку.
П. 41 Порядку №785 встановлено, що після отримання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування особами, зазначеними у пункті 4 цього Порядку, період наступного їх перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням або для отримання наступної компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування обчислюється з дня подання ними заяви та необхідних документів.
Згідно п. 5 Порядку №785 підставою для виплати компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування є такі документи:
- заява про виплату компенсації;
- про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки, про підтвердження проходження санаторно-курортного лікування або зворотний талон санаторно-курортної путівки строком санаторно-курортного лікування не менш як 18 днів;
- посвідчення особи (зокрема електронне посвідчення ветерана), що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 4 цього Порядку.
Норми п. 6 Порядку №785 передбачають, що грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки. Право на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування настає з дня звернення із заявою про її виплату один раз на два роки (з урахуванням року проходження самостійного санаторно-курортного лікування).
Відповідно до п. 8 Порядку №785, грошова компенсація за умови подання довідки з місця роботи, навчання, служби про те, що протягом попередніх двох років особа не одержувала безоплатної санаторно-курортної путівки, виплачується:
- структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах у разі їх утворення (крім мм. Києва та Севастополя) рад особам, які перебувають в них на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням;
- територіальними відділеннями Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю особам, які перебувають на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням у Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, ДСНС, розвідувальних органах, Мін`юсту, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужбі та ДФС.
Грошова компенсація особам, які перебувають на обліку в органах Міноборони, ДСНС, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Державної кримінально-виконавчої служби, Управління державної охорони, Адміністрації Держприкордонслужби, Держспецзв`язку, Держспецтрансслужби та ДФС для забезпечення санаторно-курортним лікуванням, проводиться у порядку, визначеному Мінсоцполітики разом з Мінфіном та Казначейством.
На підставі проведеного правового аналізу законодавчих норм, що регулюють порядок компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, суд дійшов висновку, що підставою для виплати такої є звернення особи із заявою з долученням відповідних документів. При цьому така виплачується органом, передбаченим п. 8 Порядку №785, виключно 1 раз на два роки та тільки через два роки після звернення за умови, якщо заявник протягом цього періоду не одержав безоплатної санаторно-курортної путівки.
Судом встановлено, що в 30 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ДПС України із заявою про оплату санаторно-курортного лікування, здійсненого позивачем в 2025 році (стягнення коштів за якою є предметом позову в даній адміністративній справі), а тому право на отримання грошової компенсації вартості такого в позивача ще не настало.
Суд не може встановити обов`язок здійснити виплату компенсації на майбутнє. Встановлення будь-яких виплат на майбутнє не узгоджується з існуючими способами захисту, оскільки прийняття рішення під умовою неможливо. Закон передбачає виплату компенсації тільки у разі ненадання безоплатної санаторно-курортної путівки. Тому, у разі прийняття рішення про зобов`язання виплатити компенсацію суд припустить, що путівка не буде надана, що виходить за межі встановленого порядку захисту порушених прав.
Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 17.04.2018 р. у справі №308/11674/16-а.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вищенаведене суд вважає, що заявлені позовні вимоги щодо визнання протиправної бездіяльності ДПС України стосовно невиконання п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону та стягнення з рахунків відповідача вартості його санаторно-курортного оздоровлення у 2025 році задоволенню не підлягають.
У зв`язку з не встановленням протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах позовна вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволенню також не підлягає.
Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04655, код ЄДРПОУ 43005393), Державної казначейської служби України (вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 37567646) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець