ЄУН: 336/12050/25
Провадження №: 2/336/1151/2026 
05.02.26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 лютого 2026 року         м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Коваленка П.Л., за участі секретаря судового засідання Степливої Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» про стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру про надання правничої допомоги, звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовною завою, в якій просить: стягнути з відповідача ДП «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь» нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року у розмірі 41711,78 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 08.04.2025 по 12.12.2025 включно у розмірі 44335,20 грн., а також витрати, понесені на отримання професійної правничої допомоги.
В обґрунтування позовної заяви, представник позивача зазначає, що позивач ОСОБА_1 з 02.08.2021 по 07.04.2025 перебував у трудових відносинах з відповідачем, де працював на посаді інженера-конструктора 2 категорії в архітектурно-будівельному бюро.
08 квітня 2025 року позивача звільнено з ДП «Науково-проектний інститут «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь за власним бажанням, однак, на дату звільнення йому не в повному обсязі виплачено заробітну плату та не проведено повний розрахунок. Тобто, станом на дату звільнення у відповідача була заборгованість перед позивачем з виплати заробітної плати, яку Відповідач до жовтня 2025 року частково виплачував у добровільному порядку. Станом на 22.10.2025 заборгованість з виплати заробітної плати за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року складає 41 711,18 грн. Представник позивача стверджує, що ані в день звільнення, ані до сьогоднішнього дня заборгованість з виплати заробітної плати Відповідачем так і не виплачена. Позивач неодноразово звертався до відповідача з питання виплати йому заборгованості з заробітної плати, однак на сьогоднішній день заборгованість залишається не виплаченою, у зв`язку із чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.
Посилаючись на викладені обставини просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 19.12.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у спрощеному позовному провадженні з викликом (повідомленням) сторін.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Представник позивача в судове засідання не з`явилась, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача. На задоволенні позовних вимог наполягала, просила їх задовольнити.
Представник відповідача до суду не з`явився, причин неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань не надав, правом надати відзив – не скористався. Відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому законодавством порядку шляхом отримання судових повісток через підсистему «Електронний Суд», про що свідчать відповідні довідки в матеріалах справи.
Суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із тим, що розгляд справи проводиться за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч.1 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ст.21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Ч.3 ст.15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в ч.5 ст.97 КЗпП України.
За ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначеній статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України (в редакції, чинній на час ухвалення цього рішення) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Судом встановлено та перевірено матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом №3-К від 30.07.2021 ДП «НПІ «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь» прийнято на роботу на посаду інженера-конструктора 2 категорії в архітектурно-будівельне бюро проектно-конструкторського відділу в порядку переводу з ТОВ НВП «Дніпроенергосталь» з 02 серпня 2021 року з посадовим окладом згідно штатного розпису. 
08 квітня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з підприємства відповідача за власним бажанням, на підставі наказу №4-к від 07.04.2025. 
Факт перебування позивача з відповідачем у період з 02.08.2021 по 08.04.2025 також підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .
При звільненні, відповідач станом на 22.10.2025 не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 41711,78 грн. за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року, що підтверджується довідкою ДП «НПІ «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь» вих.№05/106 від 22.10.2025.
Доказів, які б спростовували наявність заборгованості з боку відповідача суду не надано.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.
Трудові відносини всіх працівників регулюються КЗпП України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).
Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі ст. 94 КЗпП та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
За змістом ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати (ч. 1). У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ч. 2).
Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.
Згідно з п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто передують дню звільнення працівника з роботи.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку в даному випадку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як зазначалось вище, згідно з довідкою про заборгованість, наданою ДП «НПІ «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь», заборгованість відповідача перед позивачем станом на 22.10.2025 за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року становить 41711,78 грн.
Факт існування даної заборгованості відповідачем не заперечується, як і не заперечується безпосередньо сума заборгованості.
Таким чином, наданими належними письмовими доказами встановлений факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, що складає 41711,78 грн. та підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 . 
Що стосується позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Верховний Суд в постанові від 12 червня 2019 року у справі №569/79/18 (провадження №61-44467св18) зазначив, що «установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності».
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Під час розгляду справи встановлено, що позивач звільнений відповідачем 08.04.2025, та просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2025 по 12.12.2024.
Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції – «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
На дату звільнення позивача з роботи діяла норма закону, яка обмежує період за який роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який становить шість місяців.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Так, суд виходить з наступного розрахунку.
Суд відхиляє розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, здійснений позивачем, оскільки він проведений всупереч положенням статті 117 КЗпП України та охоплює період, більший ніж той, за який можливо стягнути вказану заборгованість згідно із законом.
У зв`язку з цим суд здійснює власний розрахунок вказаної суми.
При здійсненні розрахунку суд враховує довідку ДП «НПІ «Дніпроенергосталь» ТОВ НВП «Дніпроенергосталь» від 22.10.2025 (вих.№05/106) про розмір заборгованості працівника ОСОБА_1 . 
Так, позивачем вираховано середньоденний заробіток, який становить 254,8 грн.
Позивача звільнено з посади з 08.04.2025, отже, з врахуванням положень статті 117 КЗпП України, суд стягує з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2025 по 08.10.2025. У цьому періоді за щотижневим п`ятиденним графіком роботи було 125 робочих днів, отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає: 31850,00 гривень = (254,80 грн. х 125днів).
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягує на його користь з відповідача заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року в розмірі 41711,78 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31850,00 грн.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із наступного.
Згідно із п.3 ч.1 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову – судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позовну заяву задоволено частково на 85,49%, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 035,63 грн. 
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З метою отримання правової допомоги по даній справі позивачем ОСОБА_1 10.12.2025 було укладено Договір №159/25 про надання правничої допомоги з адвокатом Мар`єнко В.Ю. 
Судом досліджено розрахунок витрат на правову допомогу №1 від 12.12.2025 згідно з яким адвокатом Мар`єнко В.Ю. була надано такі послуги: консультація – 30 хв. – 500,00 грн., складання та подача до суду позовної заяви – 3 год. – 3000,00 грн., представництво інтересів в судових засіданнях при розгляді справи у суді першої інстанції – 1 судодень – 1500,00 грн. Ці послуги оплачені позивачем, що підтверджується відповідними квитанціями.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд зауважує, що послуга з представництва інтересів в судових засіданнях при розгляді справи в суді першої інстанції – вартістю 1500,00 грн. за 1 судодень фактично не була надана адвокатом, оскільки справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні, представник позивача в судовому засіданні присутня не була, просила розглянути справи без її участі та без участі позивача, про що зазначила у письмовій заяві від 05.02.2026. Таким чином, позивачу надано послуги на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 3500,00 грн.
Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, на 85,49%, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу розмірі 2992,15 грн.
На підставі п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 263-265, 280-284, 289 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» про стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2024 року по квітень 2025 року у розмірі 41711 (сорок одна тисяча сімсот одинадцять) гривень 78 копійок. 
Стягнути з Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 08.04.2025 по 08.10.2025 у розмірі 31850 (тридцять одна тисяча вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок. 
Стягнути з Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2992 (дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 15 копійок.
Стягнути з Дочірнього підприємства «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь» на користь держави судовий збір у розмірі 1035 (одна тисяча тридцять п`ять) гривень 63 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Дочірнє підприємство «Науково проектного інституту «Дніпроенергосталь» Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничого підприємства «Дніпроенергосталь», код ЄДРПОУ: 32615485, адреса місцезнаходження: м.Запоріжжя, вул.Експресівська, буд.6.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду
Суддя П.Л. Коваленко