ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 м. Дніпро Справа № 908/2524/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,
секретар судового засідання Саланжій Т.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісітел» на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/2524/24 суддя Дроздової С.С.), повний текст рішення складено 15.05.2025
за позовом Концерну «Міські теплові мережі», м. Запоріжжя
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісітел», м. Запоріжжя
про стягнення 28 088,15 грн, -
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

19.09.2024 Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісітел2 28 088,15 грн заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Позов мотивований необхідністю стягнення 28 088,15 грн заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, які, за твердженням позивача, були спожиті відповідачем, однак не оплачені, натомість відповідач заперечує проти позову, вказуючи на відсутність належних доказів обсягу та факту надання таких послуг.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Дісітел» на користь Концерну «МТМ» 28 088,15 грн заборгованості за надані житлово-комунальні послуги та 2 422,40 грн судового збору.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду відповідач оскаржує його в апеляційному порядку та просить: визнати обґрунтованою неможливість подання ним акту обстеження від 15.04.2025 у встановлений строк з причин, що від нього не залежали; скасувати оскаржуване рішення по справі та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову про стягнення з ТОВ «Дісітел» заборгованості за відпущену теплову енергію в сумі 28 088,15 відмовити в повному обсязі.
Апелянт вважає рішення господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/2524/24 незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з істотним порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного і всебічного з`ясування обставин справи, всупереч вимогам ст. 236 ГПК України. 
На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним факт та обсяг надання Концерном «МТМ» послуги з постачання теплової енергії відповідачу у заявленому позивачем розмірі, не надавши належної оцінки запереченням відповідача та поданим ним аргументам.
Зокрема, апелянт зазначає, що позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували помісячний обсяг спожитої теплової енергії за весь період, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості. Надані позивачем окремі акти обстеження теплового вузла та зняття показань не охоплюють усього спірного періоду, не є щомісячними, не відповідають вимогам Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та не містять підпису власника або уповноваженого представника відповідача, що ставить під сумнів достовірність відображених у них даних. 
За інші періоди такі акти взагалі відсутні, у зв`язку з чим є незрозумілим, з яких саме вихідних даних позивач здійснював нарахування плати та формував розрахунок заборгованості. Посилання суду на так званий «архів показів опалення» апелянт вважає необґрунтованим, оскільки ці відомості не підтверджені первинними обліковими документами.
Апелянт також наголошує, що суд не з`ясував фактичний обсяг наданої послуги та без належної перевірки прийняв розрахунки позивача, хоча для правильного вирішення спору останній мав довести не лише сам факт надання послуги, а й конкретний її обсяг, розподілений на відповідача відповідно до вимог законодавства та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону № 315. При цьому, за твердженням апелянта, позивач взагалі не враховував показання розподільного вузла обліку відповідача та не обґрунтував застосування відповідних формул Методики, що унеможливлює перевірку правильності нарахувань.
Крім того, апелянт вказує на відсутність належних доказів правомірності застосування двоставкових тарифів у спірний період. Хоча для опалювального сезону 2021– 2022 років такі тарифи були затверджені рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради, позивач не надав суду доказів прийняття аналогічного рішення щодо застосування двоставкових тарифів у 2023– 2024 роках. Водночас у позові не наведено чіткого обґрунтування, за якою саме формулою та з урахуванням яких показників здійснювалося нарахування умовно-постійної складової тарифу, що є особливо важливим з огляду на наявність декількох різних тарифів, затверджених органом місцевого самоврядування.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно визнав укладеним типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, незважаючи на відсутність належних доказів підписання відповідачем заяви-приєднання як обов`язкового додатку до такого договору. При цьому суд не врахував правові висновки Верховного Суду у постанові від 12.01.2022 у справі № 922/717/21 щодо особливостей укладення публічних договорів та необхідності належного оформлення їх невід`ємних додатків.
Також судом, на думку апелянта, було проігноровано істотні обставини щодо статусу належного відповідачу приміщення. 
За результатами обстеження від 15.04.2025 встановлено, що приміщення № 31 є окремим приміщенням з транзитними мережами опалення і не є опалювальним. Цей факт мав принципове значення для правильного визначення обсягу та вартості послуги, однак не був врахований судом першої інстанції.
Відповідач зазначає, що не мав можливості подати належним чином оформлений та підписаний акт обстеження раніше з причин, які від нього не залежали, оскільки представники позивача ухилялися від його підписання, у зв`язку з чим просить суд апеляційної інстанції визнати поважність причин неподання цього доказу у встановлений строк.
У сукупності, за доводами апеляційної скарги, зазначені порушення призвели до неправильного встановлення фактичних обставин справи та ухвалення рішення, яке не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, у зв`язку з чим апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове — про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судових витрат на позивача.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» (далі – Концерн «МТМ», позивач) є суб`єктом господарювання, який діє на підставі статуту, розміщеного у загальнодоступному місці на офіційному вебсайті підприємства. 
Відповідно до статуту, основною метою діяльності позивача є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, а також одержання прибутку для здійснення статутної діяльності та задоволення соціально-економічних інтересів трудового колективу. 
Предметом діяльності Концерну «МТМ» є, зокрема, виробництво теплової енергії, її транспортування та розподілення для обігріву житлових і нежитлових приміщень, забезпечення побутових потреб населення, підприємств, установ та організацій, а також збут теплової енергії.
Суд зазначив, що правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачем у сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законами України «Про житлово-комунальні послуги», «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, Положенням про Міністерство розвитку громад та територій України, Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, а також іншими нормативно-правовими актами.
Посилаючись на ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», місцевий господарський суд вказав, що до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання. 
Частиною 5 ст. 13 вказаного Закону встановлено, що у разі неприйняття співвласниками рішення про вибір моделі договірних відносин з виконавцем комунальної послуги з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, який є публічним договором приєднання.
Судом встановлено, що 02.10.2021 на виконання вимог зазначеного Закону Концерн «МТМ» розмістив на своєму офіційному вебсайті типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Вказаний договір є публічним договором приєднання та вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування його тексту співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір іншої моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Умови цього договору застосовуються, зокрема, до співвласників багатоквартирних будинків і власників нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна та не визначили іншу модель організації договірних відносин.
Встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Дісітел» (далі – відповідач) користується нежитловим приміщенням № 31 підвального поверху (літ. А-3) площею 33,95 кв. м, розташованим за адресою: м. Запоріжжя, вул. Богдана Хмельницького, буд. 23, на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 22.05.2006 № 1661/13. 
Суд також врахував положення п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану», відповідно до яких договори оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час воєнного стану, вважаються продовженими на період його дії та протягом чотирьох місяців після його припинення чи скасування, за відсутності повідомлення про непродовження договору.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що станом на 01.11.2021 типовий індивідуальний договір № 72224571 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: м. Запоріжжя, вул. Богдана Хмельницького, буд. 23, приміщення № 31, між Концерном «МТМ» та ТОВ «Дісітел» є укладеним і діє з 01.11.2021, що підтверджується його опублікуванням на офіційному сайті Концерну «МТМ».
На підставі зазначеного договору позивач, за висновком суду, надав відповідачу послуги з постачання теплової енергії у період з 01.11.2021 по 31.05.2024 на загальну суму 28 088,15 грн.
Суд встановив, що відповідач свої зобов`язання щодо оплати спожитої теплової енергії не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
Таким чином, суд першої інстанції констатував наявність між сторонами договірних правовідносин з постачання теплової енергії, факт надання позивачем відповідної послуги відповідачу у спірний період та невиконання відповідачем обов`язку з її оплати, а стягнення з ТОВ «Дісітел» заборгованості у сумі 28 088,15 грн стало предметом розгляду у даній справі.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів ЦАГС погоджується з правовим обґрунтуванням та висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог Концерну «МТМ» до ТОВ «Дісітел» про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії з огляду на таке.
Виходячи зі змісту цивільного законодавства України, місцевим господарським судом правильно встановлено, що правовідносини сторін є господарськими, оскільки вони виникли між суб`єктами господарювання в процесі здійснення господарської діяльності та стосуються виконання майнових зобов`язань, що підпадає під визначення майново-господарських відносин.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що договір про надання послуги з постачання теплової енергії є обов`язковим для виконання сторонами відповідно до ст. 629 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України, зобов`язання за яким підлягають належному виконанню у встановлені договором строки (ст. 530 ЦК України) та завершуються належним виконанням (ст. 599 ЦК України). 
Договір, укладений між позивачем та відповідачем 01.11.2021, є індивідуальним публічним договором приєднання, розміщеним на сайті Концерну «МТМ», і застосовується до нежитлового приміщення відповідача як частини багатоквартирного будинку, що підтверджено положеннями ч. 5 ст. 13 та ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Суд врахував, що нежитлове приміщення відповідача отримує теплову енергію через загальнобудинкову систему опалення, а відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не виключає факту споживання теплової енергії. При цьому обсяг спожитої послуги розраховано відповідно до вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (Наказ Мінрегіону № 315 від 22.11.2018), враховано показання вузла комерційного обліку будинку, прилади розподільного обліку та нормативні приписи щодо визначення опалюваних приміщень. Суд дійшов висновку, що відповідно до договору та Правил надання послуги з постачання теплової енергії (Постанова КМУ № 830 від 21.08.2019), споживач зобов`язаний оплачувати отриману послугу у строки, встановлені договором (пункти 34, 38 Договору), незалежно від факту отримання рахунків на оплату, які мають інформаційний характер і не є умовою виникнення обов`язку сплати (постанова Верховного Суду № 920/1343/21).
Суд першої інстанції встановив факт надання позивачем послуги за період з 01.11.2021 по 31.05.2024 на суму 28 088,15 грн, підтверджений рахунками, детальними розрахунками та актами контролю за показаннями приладів комерційного обліку. Відповідач не спростував ці докази, не надав обґрунтованих заперечень та не підтвердив сплату заборгованості, унаслідок чого виникло порушення його обов`язку за договором, що відповідає вимогам ст. 15, 16 ЦК України щодо права на захист майнових та немайнових прав.
Суд першої інстанції також правильно врахував норми Порядку формування тарифів на теплову енергію (Постанова КМУ № 869 від 01.06.2011) та Рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 374 від 11.10.2021 про встановлення тарифів, відповідно до яких обсяг платежу за спожиту теплову енергію та абонентське обслуговування розрахований правильно та підтверджує грошову заборгованість відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідач користувався послугою та не виконав свої грошові зобов`язання, що підтверджується нормативними актами, договорами та обліковими даними. У зв`язку з чим, стягнення заборгованості у розмірі 28 088,15 грн є правомірним, а рішення суду першої інстанції – обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.
Доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення з підстав неповного з`ясування обставин справи та порушення ст. 236 ГПК України не підтверджені матеріалами справи. 
Посилання апелянта на недоведеність факту та обсягу надання послуг з постачання теплової енергії спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами. Відповідно до статей 901, 903 ЦК України та умов типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, споживач зобов`язаний оплатити надану послугу у визначеному договором порядку. Факт надання послуги підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювальних сезонів, які розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких Позивачем було розпочато і закінчено опалювальні сезони в м. Запоріжжі, а також наявністю у будинку вузла комерційного обліку теплової енергії, архівом його показів, актами контрольного зняття показань, рахунками та детальним розрахунком нарахувань, що відповідає вимогам статей 8– 11 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Твердження апелянта про відсутність щомісячних актів зняття показань та підписів відповідача на таких актах не свідчать про недостовірність нарахувань. Закон України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правила надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, не встановлюють обов`язку щомісячного оформлення актів із підписом кожного споживача як умови правомірності нарахувань. Обсяг спожитої теплової енергії визначається за показаннями вузла комерційного обліку та розподіляється між споживачами відповідно до Методики, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315, що й було здійснено позивачем. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 27.03.2023 по справі № 920/1343/21.
Доводи апеляційної скарги про недоведеність застосування Методики № 315 є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що розподіл обсягів теплової енергії здійснювався на підставі показань будинкового вузла комерційного обліку з урахуванням опалювальної площі та статусу приміщення відповідача як складової частини багатоквартирного будинку. Апелянт не надав жодних контррозрахунків або доказів неправильності застосування формул Методики, що відповідно до ч. 3 ст. 13 та ст. 74 ГПК України покладається саме на сторону, яка заперечує проти заявлених вимог.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо неправомірності застосування двоставкових тарифів. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що тарифи на теплову енергію та послуги з постачання теплової енергії встановлюються органами місцевого самоврядування відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869, а нарахування здійснюється за чинними у відповідні періоди тарифами. Апелянт не довів, що у спірний період застосовувалися інші тарифи або що нарахування здійснено з порушенням затвердженої структури тарифу.
Заперечення апелянта щодо неукладеності типового індивідуального договору також є безпідставними. Відповідно до ч. 5 ст. 13 та ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі неприйняття співвласниками рішення про вибір моделі договірних відносин індивідуальний договір є публічним договором приєднання і вважається укладеним з моменту спливу строку після його оприлюднення. 
За умовами п. 4 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії актом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.
Враховуючи відсутність відповідного рішення про вибір моделі договірних відносин та спливу 30-деного строку з моменту опублікування Позивачем відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на офіційному веб-сайті Концерну «МТМ» Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії, між сторонами слід вважати укладеним Типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії.
Факт відсутності підписаної заяви-приєднання не спростовує укладення договору, оскільки індивідуальний договір про постачання теплової енергії є публічним договором приєднання та вважається укладеним з моменту оприлюднення його умов виконавцем і спливу встановленого законом строку за відсутності рішення співвласників про іншу модель договірних відносин. Приєднання споживача підтверджується фактичним користуванням послугою та відсутністю відмови від неї, а не виключно підписанням заяви-приєднання.
Доводи апеляційної скарги щодо статусу приміщення відповідача як неопалювального та посилання на акт обстеження від 15.04.2025 колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.
По-перше, відповідно до ч. 3 ст. 269 ГПК України нові докази приймаються апеляційним судом лише за умови доведення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від сторони. Апелянт не довів наявності таких обставин, оскільки сам факт непідписання акту представниками позивача не позбавляв відповідача можливості подати його до суду раніше. 
По-друге, з огляду на розташування приміщення у багатоквартирному будинку та відсутність документів про відключення від системи централізованого опалення у порядку, встановленому наказом Мінрегіону № 169 від 26.07.2019, суд першої інстанції обґрунтовано визнав приміщення опалювальним або таким, що бере участь у розподілі теплової енергії, що узгоджується з положеннями Методики № 315 та сталою судовою практикою.
Таким чином, усі доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з правовими висновками суду першої інстанції, тоді як підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права не встановлено. 
За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог та правомірність стягнення з ТОВ «Дісітел» заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії у розмірі 28 088,15 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення – залишається без змін.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду рішення суду.

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, зводяться до повторної оцінки вже досліджених доказів, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до ст. 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дісітел» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2025 у справі № 908/2524/24– залишити без змін.
Судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дісітел».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов