ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/14783/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),
суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 року (головуючий суддя Лозицька І.О.)
в адміністративній справі №160/14783/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 21.05.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо недотримання принципу недискримінації у своїй діяльності стосовно залишення громадянина ОСОБА_1 – представника дискримінованої групи громадян України, євреїв та неєвреїв, асоційованих з ними, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю – у ситуації дискримінації, порівняно з іншими пенсіонерами; 
- ця дискримінація полягає у відсутності нормативного механізму щодо здійснення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон у країну, з якою не укладено міжнародного договору та у виникненні внаслідок застосування правових норм Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596, менш сприятливих умов і становища для громадян України, які постійно проживають в Ізраїлі, з огляду на об`єктивну неможливість виконати вимоги Порядку щодо подання заяви через електронний кабінет ПФУ, з використанням електронного підпису або особистого звернення до УПФУ чи банку на території України, що, у поєднанні з відмовою у визнанні альтернативних способів подання заяви про виплату пенсії на банківський рахунок, зокрема через уповноважених адвокатів, осіб за довіреністю або шляхом надсилання заяви з нотаріально засвідченим і легалізованим (апостильованим) підписом пенсіонера, призводить до фактичного позбавлення їх конституційного права на отримання пенсії в порівнянні з іншими громадянами України, та створює ситуацію, за якої представники дискримінованої групи, на відміну від інших пенсіонерів, змушені витрачати значні зусилля, час і кошти на звернення до суду з вимогами визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність органів Пенсійного фонду;
- недотримання принципу недискримінації у діяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області полягає у невиконанні прямих обов`язків, передбачених статтями 7 та 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», а саме:
- у нездійсненні позитивних дій, спрямованих на забезпечення рівного підходу до громадян, які постійно проживають за кордоном, зокрема до ОСОБА_1 , при реалізації права на виплату пенсії на банківський рахунок, всупереч вимогам абз. 2 ч. 1 ст. 7 та ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону;
- у нестворенні умов для своєчасного виявлення факту дискримінації внаслідок відмови визнавати заяви про виплату пенсії на банківський рахунок, подані в інший спосіб, аніж особисто або через КЕП та у незабезпеченні ефективного захисту особи, яка постраждала від такої дискримінації, всупереч абз. 3 ч. 1 ст. 7;
- у недотриманні принципу недискримінації в поточній діяльності, зокрема через відмову приймати заяву про виплату пенсії на банківський рахунок, подану уповноваженим представником за довіреністю, що призводить до несправедливого обмеження прав ОСОБА_1 , порівняно з іншими пенсіонерами, всупереч абз. 3 ч. 1 ст. 12;
- у непроведенні аналізу та неініціюванні змін до адміністративної практики застосування Порядку №1596, яка унеможливлює реалізацію прав громадян, які постійно проживають за кордоном, зокрема ОСОБА_1 , всупереч обов`язку готувати пропозиції щодо вдосконалення законодавства, відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 12;
- у невзаємодії з представниками дискримінованої групи, зокрема з уповноваженим представником позивача – адвокатом та з громадськими організаціями, які представляють інтереси громадян, що постійно проживають за кордоном, попри пряме зобов`язання, визначене абз. 4 ч. 1 ст. 12;
- у відсутності просвітницької діяльності серед працівників Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зокрема щодо забезпечення рівного доступу до пенсійного забезпечення, незалежно від місця проживання, що є порушенням абз. 4 ч. 1 ст. 7 та абз. 6 ч. 1 ст. 12;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області:
- негайно припинити дискримінацію та утриматися від порушення принципу недискримінації;
- вжити позитивних дій для відновлення справедливого ставлення до ОСОБА_1 як представника дискримінованої соціальної групи, відповідно до ст. 7 та ст. 12 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», зокрема вважати, відповідно до постанови Верховного Суду від 09.12.2024 року у справі №360/777/23, що «Виплату пенсії особам, які виїхали на постійне проживання за кордон, можливо здійснювати, шляхом перерахування коштів на діючі карткові рахунки, відкриті в українських банках. Відповідну заяву, із зазначенням банківських реквізитів має право подати представник пенсіонера на підставі довіреності. Особиста присутність пенсіонера під час подання такої заяви чинним законодавством не передбачена.»;
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» компенсацію за майнову шкоду в сумі 422619 (чотириста двадцять дві тисячі шістсот дев`ятнадцять) грн;
- поновити виплату поточної пенсії ОСОБА_1 та здійснити розрахунок недоотриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.03.2010 року, відповідно до пенсійного законодавства, чинного на момент виконання судового рішення та виплатити вказані суми на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», за винятком виплаченої майнової шкоди, з урахуванням компенсації втрати частини доходів;
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК» компенсацію за моральну шкоду в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн;
- розробити та впровадити заходи щодо недопущення подальшої дискримінації громадян України, які виїхали на постійне проживання за кордон, зокрема ОСОБА_1 , у тому числі шляхом аналізу внутрішніх практик, співпраці з профільними громадськими організаціями, проведення просвітницької роботи серед працівників територіальних органів Пенсійного фонду України.
Крім того, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати звіт про його виконання у десятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання постанови суду у справі №160/3260/19 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновлено позивачу виплату раніше призначеної пенсії, починаючи з 01.03.2010 року. Рішенням суду у справі №160/26020/21 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зобов`язано повторно розглянути заяву представника позивача від 20.05.2021 року про виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок. Але згодом позивач змінив банківський рахунок та 24.02.2025 року представник позивача на підставі довіреності звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії позивача на визначений банківський рахунок. До заяви представник позивача надав довіреність, а також апостильовану та нотаріально засвідчену заяву позивача про виплату пенсії на визначений банківський рахунок. Листом від 26.03.2025 року відповідач відмовив позивачу у виплаті пенсії на банківський рахунок, мотивуючи необхідністю особистого подання заяви позивачем. Крім того, представник позивача стверджує, що відповідач піддав позивача дискримінації. Громадяни України, євреї та асоційовані з євреями не євреї, що виїхали на місце постійного проживання в Ізраїль та проживають в Ізраїлі, які у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю були незаконно позбавлені їх майна, їх державного депозиту пенсії, та яким була поновлена або яким була призначена пенсія внаслідок скасування дискримінаційних норм Закону №1058 рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 (дискримінована група), стикаються з однією і тією ж постійно повторюваною дискримінаційною ситуацією. Через відсутність об`єктивних можливостей виконати вимоги Порядку №1596, пенсіонери, громадяни України, які постійно проживають в Ізраїлі, змушені подавати заяви про виплату пенсії на банківський рахунок через уповноважених адвокатів або осіб за довіреністю, або надсилати заяви з нотаріально засвідченим підписом, легалізованим апостилем в Ізраїлі. Однак, територіальні органи Пенсійного фонду України відмовляються визнавати будь-які інші способи подання заяви про виплату пенсії на банківський рахунок, окрім тих, що прямо передбачені Порядком №1596. Така позиція призводить до фактичного позбавлення конституційного права цієї категорії громадян на отримання пенсії. Внаслідок цього, громадяни України, представники дискримінованої групи, що бажають реалізувати своє право на отримання пенсії, на відміну від інших громадян України, змушені докладати значних зусиль, витрачати значний період часу та нести значні витрати, а саме: звертатися до суду з позовами, вимагаючи визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність органів Пенсійного фонду України, пов`язані з відмовою у виплаті пенсій на вказані пенсіонерами банківські рахунки. Тільки після отримання позитивних рішень в рамках процесу примусового виконання органи Пенсійного фонду України починають виплачувати пенсію на визначені членами цієї групи громадян банківські рахунки. Зазначене стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладену в листі від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25, у виплаті ОСОБА_1 пенсії на визначений ним банківський рахунок.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», з урахуванням компенсації втрати частини доходів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. 
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відмова відповідача щодо виплати пенсійних коштів позивача на визначений ним банківський рахунок протиправною з урахуванням того, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/3260/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.03.2010 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З метою належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладену в листі від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25, щодо виплати ОСОБА_1 пенсії на визначений ним банківський рахунок.
Також, позовна вимога в частині виплати пенсії з компенсацією втрати частини доходів підлягає задоволенню, тому належним захистом порушених прав позивача буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити виплату пенсії позивача на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», з урахуванням компенсації втрати частини доходів. Разом з тим, доводи про дискримінацію по відношенню до позивача, не знайшли свого підтвердження, відповідно, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Також, позивачем не доведено тієї обставини, що йому було завдано моральну шкоду в сумі 250 000грн, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині. 
Судом першої інстанції не встановлено того, що загальний порядок виконання судового рішення не дасть очікуваного результату, або що відповідач створюватиме перешкоди для його (рішення) виконання і позивачем не надано доказів на спростування зазначеної обставини, тому відсутні підстави для задоволення клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі та зобов`язання відповідача подати суду звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк у цій справі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
Ухвалою суду від 30.10.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 р. в адміністративній справі № 160/14783/25 повернуто особі, яка її подала.
Ухвалами суду від 30.10.2025 року відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою відповідача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
Отже, апеляційний перегляд здійснюється лише за апеляційною скаргою відповідача на рішення суду першої інстанції від 04.08.2025.
Відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції від 04.08.2025 та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
Вказує, що не передбачено подання заяви про призначення (перерахунок), поновлення пенсії представником заявника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Заява про призначення (перерахунок) пенсії, поновлення виплати пенсії, що подана представником позивача чи її адвокатом не може бути прийнята до розгляду та розглянута по суті питання, як і заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок.
Оскільки апеляційна скарга позивача повернута заявнику, то в частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. Вказує, що апеляційна скарга відповідача не спростовує доводів позовної заяви та рішення суду, а лише вказує на його обґрунтованість, на підставі чого, просить відхилити апеляційну скаргу відповідача.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , є громадянином України, місце проживання: АДРЕСА_1 .
01.09.2009 року позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, внаслідок чого, виплата пенсії була припинена. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/3260/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.03.2010 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
20.05.2021 року представник позивача звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії з 01.03.02010 року на визначений пенсіонером банківський рахунок та надав апостильовану та нотаріально засвічену заяву позивача про виплату пенсії на банківський рахунок. 
Листом від 17.06.2021 року №19765-14759/М-01/8-0400/21 відповідачем було відмовлено представнику позивача у виплаті пенсії позивача на його банківський рахунок, оскільки заява про виплату пенсії подається пенсіонером особисто до органу Пенсійного фонду України чи органу соціального захисту населення, за умови пред`явлення паспорта громадянина України. 
Позивач з такою позицією відповідача не погодився та через представника звернувся до суду з позовною заявою з метою захисту своїх прав та законних інтересів. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 року у справі №160/26020/21, яке набрало законної сили 27.05.2022 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Меламеда Вадима Борисовича від 20.05.2021 року про виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок із наданими документами, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позивач відкрив новий рахунок у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» та 24.02.2025 року представник позивача на підставі довіреності звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про виплату пенсії позивача на визначений банківський рахунок. До заяви представник позивача надав довіреність, а також апостильовану та нотаріально засвідчену заяву позивача про виплату пенсії на визначений банківський рахунок. 
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25 «Про розгляд звернення» позивачу відмовлено у виплаті пенсії на банківський рахунок, мотивуючи необхідністю особистого подання заяви позивачем до територіального органу Пенсійного фонду України.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. 
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Статтею 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.
Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.
Відповідно до преамбули Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІV цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Стаття 5 Закону №1058-ІV визначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з ст. 51 Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. 
Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).
У своєму Рішенні №25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. 
Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного Рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має право на пенсію.
Матеріалами справи підтверджується, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/3260/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.03.2010 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.04.2022 року у справі №160/26020/21, яке набрало законної сили 27.05.2022 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву представника ОСОБА_1 , адвоката Меламеда Вадима Борисовича від 20.05.2021 року про виплату пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок із наданими документами, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позивач відкрив новий рахунок у АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» та 24.02.2025 року представник позивача на підставі довіреності звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про виплату пенсії позивача на визначений банківський рахунок. До заяви представник позивача надав довіреність, а також апостильовану та нотаріально засвідчену заяву позивача про виплату пенсії на визначений банківський рахунок. 
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25 «Про розгляд звернення» позивачу відмовлено у виплаті пенсії на банківський рахунок, мотивуючи необхідністю особистого подання заяви позивачем до територіального органу Пенсійного фонду України.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає відмову відповідача щодо виплати пенсійних коштів позивача на визначений ним банківський рахунок протиправною з урахуванням того, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.10.2020 року у справі № 160/3260/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.03.2010 року шляхом поновлення її відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому, доводи відповідача, викладені в листі від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25 «Про розгляд звернення» судом відхиляються.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З метою належного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладену в листі від 26.03.2025 року №14268-7273/М-01/8-0400/25, щодо виплати ОСОБА_1 пенсії на визначений ним банківський рахунок (з чим колегія суддів апеляційної інстанції погоджується).
Щодо компенсації втрати частини доходів, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ч. 2 ст. 49 Закону від 09.07.2003 року №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. 
Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону.
Водночас, ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV, до якої відсилає ч. 2 ст. 49 цього Закону, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (Порядок № 159).
Статтями 1, 2 Закону №2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Статтею 3 Закону № 2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Під доходами в Законі № 2050-III слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.
Пунктами 1, 2 Порядку №159 передбачено, що дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). 
Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Згідно з п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, у тому числі, пенсії.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога в частині виплати пенсії з компенсацією втрати частини доходів підлягає задоволенню (висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі №815/1226/18).
Належним захистом порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити виплату пенсії позивача на визначений ним банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «АКЦЕНТ-БАНК», з урахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Ураховуючи те, що в частині відмови у позові рішення суду першої інстанції відповідачем не оскаржувалося, тому в цій частині апеляційний перегляд не здійснювався.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачем та нормами законодавства, що регулює дані правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.
Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 13.01.2026 та в силу ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова 

суддя О.М. Лукманова 

суддя Л.А. Божко